Johan Wolfgang von Goethe

WILHELM MEISTERS VANDREÅR

ELLER

DE FORSAGENDE I

Digitaliseret af SFA-89  2016

ISBN  9788771940046

FØRSTE BOG

FØRSTE KAPITEL

Flugten til Ægypten.

I Skyggen af en mægtig Klippe sad Wilhelm på et uhyggeligt, mærkeligt Sted, hvor den stejle Bjergvej om en Kant brat trak sig ned i Dybet. Solen stod endnu højt og belyste Fyrrenes Toppe nede i Dalene for hans Fødder. Han skrev netop noget op i sin Lommebog, da Felix, der havde klatret omkring, kom hen til ham med en Sten i Hånden. »Hvad hedder den Sten, Fader,« spurgte Drengen.

»Det ved jeg ikke,« svarede Wilhelm.

»Er det Guld, det, der glimrer i den?«

»Nej, det er ikke. Men jeg husker, at Folk kalder det Katteguld,« svarede Wilhelm.

»Katteguld!« sagde Drengen smilende. »Men hvorfor det?«

»Sandsynligvis fordi det er falsk, og man også mener, at Kattene er falske.«

»Det skal jeg huske,« sagde hans Søn og puttede Stenen i sin Læderrejsetaske, men tog straks noget andet frem og spurgte: »Hvad er det?«

»En Frugt,« svarede hans Fader, »og efter Skællene at dømme skulde den være i Slægt med Grankoglerne.« »Den ser ikke ud som en Kogle. Den er jo rund.« »Lad os spørge Jægerne. De kender hele Skoven og alle dens Frugter, forstår sig på at så, plante og vente, og så lader de Stammerne vokse og blive så store, som de selv vil.« »Jægerne ved alt. I Går viste Føreren mig, at der var gået en Hjort over Vejen. Han kaldte mig tilbage og viste mig Sporene. Jeg var løbet over dem uden at lægge Mærke til dem, men nu så jeg tydeligt Præget af et Par Klove. Det må have været en stor Hjort.« »Jeg hørte godt, at du spurgte Føreren ud.« »Han vidste meget og er alligevel ikke Jæger. Men jeg vil være Jæger. Det er så dejligt at være hele Dagen i Skoven og høre på Fuglene og vide, hvad de hedder, hvor deres Reder er, hvordan man får fat på Æggene eller Ungerne, hvordan man skal fodre dem, og hvornår man skal fange de Gamle. Det er så morsomt.«

Næppe havde han sagt dette, før der viste sig et mærkeligt Syn på den stejle Vej. To Drenge, skønne som Dagen, i farvede Trøjer, som man snarest kunde have antaget for opkiltrede Skjorter, sprang efter hinanden ned ad Bjærgvejen. Wilhelm fik Lejlighed til at betragte dem nærmere, da de studsede ved Synet af ham og blev stående et Øjeblik. Om den ældstes Hoved bølgede rige, blonde Lokker, som ved Synet af ham først fængslede Øjet, men derefter tiltrak hans klare, blå Øjne sig Blikket, som med Behag gled ned over hans smukke Skikkelse. Den anden, som snarere lod til at være hans Ven end hans Broder, havde brunt, glat Hår, som faldt ham ned over Skuldrene og ligesom syntes at skinne igen fra hans Øjne.

Wilhelm fik ikke Tid til nærmere at betragte diss« to besynderlige og hér i denne øde Egn ganske uventede Væsener, før han hørte en Mand råbe alvorligt, men venligt om Klippekanten: »Hvorfor står I stille? Spær os ikke Vejen!«.

Wilhelm så opad, men var han blevet forundret over Børnene, fyldte det, han nu så, ham med Forbavselse. En kraftig, rank, ikke særlig høj Mand, let opkiltet, brun af Lød og sorthåret, kom rask og forsigtigt ned ad Fjeldvejen og trak et Æsel efter sig, som først lod sit velnærede og velpudsede Hoved se, men derefter den skønne Byrde, den bar. En blid, yndig Kvinde sad i en stor Sadel med smukke Beslag. I en blå Kappe gemte hun et spædt Barn, som hun trykkede til sit Bryst og betragtede med ubeskrivelig Ømhed. Det gik Føreren som Børnene: Han studsede et Øjeblik, da han så Wilhelm. Dyret sagtnede sin Gang, men Nedstigningen var for brat, de Forbidragende kunde ikke holde stille, og Wilhelm så dem med Forundring forsvinde bag den fremspringende Klippevæg.

Intet var naturligere, end at dette mærkelige Syn rev ham ad af hans Betragtninger. Nysgerrig rejste han sig og så fra sin Plads ned i Dybet, om han ikke skulde se dem komme frem et eller andet Sted. Og han var netop ved at stige ned for at hilse på den besynderlige Vandringsmand, da Felix kom op til ham og sagde: »Fader må jeg ikke gå hjem med Børnene? De vil gerne have mig med. Du skulde også gå med, sagde Manden til mig. Kom! de holder dernede.«

»Jeg vil tale med dem,« svarede Wilhelm.

Han traf dem på et Sted, hvor Vejen var mindre stejl, og slugte med Øjnene det vidunderlige Syn, som så stærkt havde tildraget sig hans Opmærksomhed. Først nu blev det ham muligt at bemærke Enkelthederne. Den unge, kraftige Mand bar virkelig en Tømmermands-Økse på Skuldrene og et langt, svingende Jernvinkelmål. Børnene bar store Sivknipper, som om det var Palmer. Og lignede de i denne Henseende Engle, bar de derhos små Kurve med Spisevarer og lignede forsåvidt de Budbærere, Bom dagligt plejede at gå frem og tilbage over Bjergene. Da han betragtede Moderen nærmere, bar hun under den blå Kappe en fintfarvet, rødlig Underklædning, så at vor Ven til sin Forbavselse havde Flugten til Ægypten, som han så ofte havde set malet, lyslevende for sig.

Man hilste på hinanden, og medens Wilhelm ikke kunde komme til Orde af Forbavselse og Nysgerrighed, sagde den unge Mand: »Vore Børn er lige nu blevet gode Venner. Har De nu ikke Lyst til at gå med os og se, om der ikke også kan opstå et godt Forhold mellem os Voksne?«

Wilhelm betænkte sig lidt og svarede så: »Synet af Eders lille Familie-Ekspedition vækker Tillid og Sympati og, lad mig lige så gerne tilstå det med det samme, såvel Nysgerrighed som et levende Ønske om at lære Eder nærmere at kende. Thi i første Øjeblik kunde man fristes til at spørge sig selv, om I virkelig er Vandrere, eller om I blot er ånder, der morer Eder med at oplive dette ugæstmilde Bjerg med yndige Syner.«

»Så kom med til vor Bolig,« sagde den unge Mand. »Kom med!« råbte Børnene og trak allerede Felix af Sted med sig. »Kom med!« sagde Konen, og vendte sig med yndefuld Venlighed fra det lille Barn til den Fremmede.

Uden at betænke sig sagde Wilhelm: »Det gør mig ondt, at jeg ikke straks kan følge med Eder. Jeg må tilbringe i al Fald denne Nat oppe på Grænsehuset. Min Vadsæk og mine Papirer, alt ligger endnu deroppe uindpakket og ubesørget. Men for at vise, hvor gerne jeg vil efterkomme Eders venlige Indbydelse, giver jeg Jer Felix med som Pant. I Morgen skal jeg være hos Eder. Hvor langt er der denil?«

»Vi når vort Hjem før Solnedgang,« sagde Tømmermanden. »Og fra Grænsehuset har I kun halvanden Time. Deres Dreng bliver hos os i Nat, og så venter vi Jer i Morgen.«

Manden og Dyret satte sig i Bevægelse. Med Fornøjelse så Wilhelm sin kære Felix i så godt Selskab. Han kunde godt sammenligne ham med de kære, små Engle, som han dog var meget forskellig fra. Han var ikke stor af sin Alder, men firskåren med bredt Bryst og kraftige Skuldre. Hans Natur indeholdt en ejendommelig Blanding af noget bydende og noget tjenende. Han havde allerede revet en Palmegren til sig og taget en af Kurvene, hvilket tydeligt nok vidnede om begge Dele. Toget truede nu atter med at forsvinde bag en Klippevæg, da Wilhelm kom til at tænke sig om og råbte: »Hvem skal jeg spørge efter?«

»Spørg kun efter Sankt Josef!« lød det op fra Dybet, og hele Synet forsvandt bag de blålige Skyggevægge. En from, flerstemmig Sang tonede hendøende op fra det Fjerne, og Wilhelm mente at skelne Felix' Stemme.

Han steg opad og kom derved for sent til at se Solnedgangen. Den Himlens Stjerne, som han mere end een Gang havde tabt af Syne, lyste imidlertid atter for ham, da han kom højere op, og det var endnu Dag, da han nåede sit Herberg. Endnu en Gang glædede han sig over den vide Udsigt fra Bjerget, og trak sig derefter tilbage til sit Værelse, hvor han straks greb Pennen og tilbragte en Del af Natten med at skrive.

Wilhelm til Natalie.

Nu endelig har jeg nået Tinden, Bjergets Tinde, som vil lægge en mægtigere Adskillelse mellem os end hele Landstrækningen hidtil. Jeg føler det dog, som var man endnu stadig i sine Kæres Nærhed, så længe Floderne endnu løber fra os til dem. Endnu i Dag kan jeg indbilde mig, at den Gren, jeg kaster i Skovbækken, pænt vil svømme ned til dem og efter få Dages Forløb lande ved deres Have. Så-ledes sender vor ånd lettere sine Billeder Hjertet sine Følelser ned efter. Men ovre på den anden Side frygter jeg, at der vil stille sig en Skillevæg i Vejen for Indbildningskraften og Følelsen. Dog, det er måske en overilet Ængstelse. Thi det vil formodentlig ikke være anderledes der end hér. Hvad kunde skille mig fra dig? Fra dig, som jeg tilhører for evigt, om end en forunderlig Skæbne river mig bort fra dig og uventet tillukker Himlen, som jeg stod så nær. Jeg havde Tid til at fatte mig, og dog havde ingen Tid været tilstrækkelig til at give mig denne Fatning, hvis jeg ikke havde fået den af din Mund, af dine Læber i hint afgørende Øjeblik. Hvordan kunde jeg have løsrevet mig, hvis ikke den ubrydelige Tråd var spundet, som for Tid og Evighed forbinder os? Men jeg tør jo ikke tale om alt det. Jeg vil ikke overtræde dit blide Bud. På denne Bjergtop er det sidste Gang, jeg udtaler Ordet: Adskillelse for dig. Mit Liv skal være en Vandring. En farende Svends mærkelige Pligter har jeg at udøve og vanskelige Prøver at bestå. Hvor kommer jeg ikke mange Gange til at smile, når jeg gennemlæser de Betingelser, min Forening og jeg selv har foreskrevet mig. Meget vil blive overholdt, og meget overtrådt. Men selv ved Overtrædelserne tjener dette Patent, dette Vidnesbyrd om mit sidste Skriftemål og min sidste Absolution mig i Stedet for Samvittighedens Bud, og jeg tager mig atter sammen. Jeg tager mig i Agt, og mine Fejl vælter ikke mere over hinanden som Vandet i en Elv.

Men dog vil jeg gerne indrømme dig, at jeg ofte beundrer de Lærere og Pædagoger, som kun pålægger deres Elever ydre, rent mekaniske Pligter. De gør det let for sig selv og Verden. Thi netop den Del af mine Forpligtelser, som til at begynde med forekom mig de besværligste og besynderligste, synes jeg nu, er de mageligste og kæreste.

Ikke over tre Dage i Træk må jeg blive under samme Tag. Intet Herberg må jeg forlade uden mindst at fjæme mig en Mil fra det. Disse Bud er i Sandhed egnet til at gøre mine år til Vandreår og til at forhindre, at blot den mindste Fristelse til at fæste Bo indfinder sig hos mig. Disse Betingelser har jeg hidtil nøje underkastet mig, ja, ikke en Gang benyttet mig af den givne Tilladelse. Hér er det egentlig første Gang, jeg holder Rast, første Gang, jeg sover tredie Nat i samme Seng. Herfra sender jeg dig en Del af, hvad jeg hidtil har hørt og set og opsparet, og så går det i Morgen tidlig ned på den anden Side, først til en vidunderlig Familie, til en hellig Familie kan jeg næsten sige, gom du vil finde mere om i min Dagbog. Lev nu vel og læg dette Brev fra dig med den Følelse, at det kun har eet at sige, kun ønskede at sige og evigt gentage eet, men ikke vil sige det, ikke vil gentage det, før Lykken atter giver mig Lov at kaste mig for dine Fødder og væde dine Hænder med mine Tårer og græde alle mine Savn ud.

Næste Morgen.

Der er pakket ind. Føreren snører Vadsækken fast på Rygstellet. Endnu er Solen ikke stået op, Tågen damper op af alle Afgrunde. Men Himlen ovenover er klar. Vi stiger ned i det mørke Dyb, som også snart lyser over vore Hoveder. Lad mig sende et sidste Suk over til dig! Lad mit sidste Blik over til dig endnu uvilkårligt fyldes af Tårer! Min Beslutning er fast og afgjort. Du skal ingen Klager høre fra mig mere. Du skal kun høre, hvad der møder mig på min Vandring. Og dog krydses nu, da jeg vil slutte, tusind Ønsker, Håb, Forsætter. Heldigvis bliver jeg jaget af Sted. Føreren kalder, og Værten rydder op igen i min Nærværelse, som om jeg allerede var borte, ligesom følelsesløse, uforsigtige Arvinger ikke for den Døende skjuler Forberedelserne til at sætte sig i Besiddelse af Ar-ven.

ANDET KAPITEL

Sankt Josef den Anden.

Vandringsmanden og hans Fører, som han fulgte lige i Hælene, havde ladet stejle Klipper bag sig og over sig. De drog nu igennem nogle fredeligere Bjærgegne og skyndte sig frem igennem flere, tætte Skove, gennem flere venlige Engstrøg, til de omsider stod ved en Skråning og så ned i en tætbebygget Dal, rundt omgivet af Høje. Et stort Kloster, hvoraf Halvdelen lå i Ruiner, medens den anden Halvdel syntes velholdt, påkaldte straks Opmærksomheden. »Det er Sankt Josef,« sagde Føreren. »Det er Synd og Skam for den smukke Kirke! Se blot, hvordan dens Søjler og Piller helt velbevarede titter frem gennem Buske og Træer, skønt Kirken har ligget i Ruiner i allerede mange hundrede år.«

»Men Klosterbygningen, ser jeg, er vel bevaret,« svarede Wilhelm. »Ja, der bor en Bestyrer dér, der tager sig af Driften og opkræver Afgifter og Tiende, som man må betale vidt og bredt fra.«

Under deres Samtale var de gennem den åbne Port kommet ind i den store Gård, der omgivet af alvorlige, smukt passede Bygninger forkyndte sig som et Sted til rolig Besindelse. Felix med de to Engle fra i Går fik han straks Øje på. De var optaget af en Rygkurv, som en kraftig Kone havde stillet foran sig. De var ved at købslå om Kirsebær. Men egentlig stod Felix, der altid havde lidt Penge på sig, i Spidsen for Forretningen. Derefter op-trådte han som Vært, uagtet han var Gæst, trakterede sine Legekammerater rigeligt, og selv for Faderen var det en behagelig Forfriskning hér i disse ufrugtbare Skovegne, hvor de røde, skinnende Frugter syntes dobbelt smukke. Hun bar dem herop fra en stor Have langt borte, bemærkede Sælgekonen, for at forsvare Prisen, som havde forekommet Køberne noget vel høj. Deres Fader vilde snart komme tilbage, sagde Børnene. Nu skulde Wilhelm blot foreløbigt gå ind i Salen og hvile sig.

Men hvor forundret blev Wilhelm ikke, da Børnene førte ham hen til det Rum, de kaldte Salen. Lige fra Gården kom man ind ad en stor Dør, og vor Vandringsmand befandt sig derefter i et yderst renligt, velholdt Kapel, som han imidlertid snart så var indrettet med et dagligt Livs Husførelse for Øje. Ved den ene Side stod et Bord, en Armstol, flere Stole og Bænke, til den anden en smukt udskåret Skænk med broget Pottemagerarbejde, Krus og Glas. Der stod også nogle Kister og Kasser, men alt var vel ordnet og gjorde et indbydende Indtryk af jævn Huslighed. Lyset faldt ind fra Siden gennem højtsiddende Vinduer. Men hvad der mest vakte Vandringsmandens Opmærksomhed, var de farvede, på Væggen malede Billeder, som i betydelig Højde strakte sig rundt på Kapellets tre Vægge under Vinduerne ligesom Tæpper og sluttede op til et Panel, der dækkede hele den øvrige Væg. Malerierne forestillede den hellige Josefs Historie. Hér så man ham beskæftiget med sit Tømmerarbejde. Hér mødte han Maria, og en Lilje skød op af Jorden mellem dem, medens nogle Engle lyttende omsvævede dem. Et andet Sted bliver han viet. Derpå følger Forkyndelsen. Hér sidder han mismodig ved sit påbegyndte Arbejde, lader Øksen hvile og tænker på at forlade sin Hustru. Men snart åbenbarer Engelen sig for ham i en Drøm, og alt forandrer sig for ham. Andægtig betragter han det nyfødte Barn i Stalden i Bethlehem og tilbeder det. Snart efter følger et vidunderlig smukt Billede. Man ser forskelligt tildannet Træ. Det skal netop føjes sammen, og tilfældigt danner et Par Stykker et Kors. Barnet er sovet ind ovenpå Korset, Moderen sidder ved Siden af og betragter det med inderlig Kærlighed, og Plejefaderen holder inde med sit Arbejde for ikke at forstyrre dets Søvn. Straks derpå følger Flugten til Ægypten. Wilhelm kunde ikke lade være med at smile, da han så det levende Billede fra i Går gengivet her på Væggen.

Ikke længe var han overladt til sine Betragtninger, før Værten trådte ind. Wilhelm genkendte straks Føreren af den hellige Karavane. De hilste hjerteligt på hinanden og talte sammen om forskellige Ting, men Wilhelms Opmærksomhed samlede sig om Malerierne. Værten mærkede, at hans Gæst interesserede sig for dem, og begyndte med et Smil: »De beundrer sikkert denne Bygnings Overensstemmelse med dens Indvånere, som De gjorde Bekendtskab med i Går. Men den er måske endnu mærkeligere, end man skulde tro: Det er i Grunden Bygningen, der har skabt dens Beboere. Thi når det Livløse er levende, kan det godt frembringe levende Liv.«

»Vist så!« svarede Wilhelm. »Det skulde undre mig, om ikke den ånd, der for århundreder siden virkede så vældigt i denne øde Bjergegn og samlede denne mægtige Flok af Bygninger, Besiddelser og Rettigheder under sig og til Gengæld udbredte al Slags Kultur her i Egnen, — det skulde undre mig, om den ikke endnu fra disse Ruiner udøvede sin Livskraft på levende Væsener. Men lad os ikke fortabe os i Almindeligheder. Fortæl mig Deres Historie, for at jeg kan få at vide, hvordan det var muligt, at Fortiden uden Komediespil eller Anmasselse atter kommer til Live i Dem, og det forgangne påny åbenbarer sig.«

Netop som Wilhelm ventede på sin Værts Meddelelse, råbte en venlig Stemme ude i Gården Navnet: Josef! Værten hørte det og gik hen til Døren.

»Han hedder altså Josef!« sagde Wilhelm til sig selv. »Det er dog besynderligt nok, men dog ikke så mærkeligt som, at han er sin Helgen fuldstændig op af Dage. Samtidig så han hen til Døren og så Guds Moder fra i Går tale med sin Mand. Endelig skiltes de. Konen gik hen imod Boligen lige over for. »Maria!« råbte han efter hende. »Kun et Ord!« »Hun hedder altså også Maria,« tænkte Wilhelm. »Det er ikke langt fra, at jeg føler mig attenhundrede år tilbage i Tiden.« Han tænkte på den alvorlige, afsondrede Dal, han befandt sig i, og en underlig Fortidsstemning greb ham. Nu kom Værten og Børnene ind. De to Små opfordrede Wilhelm til en Spadseretur, medens Værten endnu havde et og andet at besørge. De gik så gennem Kirkeruinens Søjlerækker. De høje Gavle og Vægge syntes næsten at skærme sig mod Vejr og Vind, idet store Træer havde slået Rod foran Altret på de lerede Mure og sammen med al Slags Græs, Blomster og Mos dannede dristig hængende Haver. Venlige Engstier førte hen langs en travl Bæk, og fra nogle Højder kunde Wilhelm nu betragte Bygningen og dens Beliggenhed med så meget større Interesse, som dens Beboere forekom ham bestandig mærkeligere og vakte hans udelte Nysgerrighed ved deres Harmoni med Omgivelserne.

De vendte tilbage og fandt Bordet dækket i Klostersalen. Ved Bordenden stod en Armstol, hvori Husmoderen tog Plads. Ved Siden af sig havde hun en høj Kurv, i hvilken det lille Barn lå. Faderen sad til venstre for hende, Wilhelm tilhøjre. De tre Børn sad ved den nederste Ende af Bordet. En gammel Pige bragte den veltilberedte Mad. Også Opdækningen kaldte Tanken til svundne Tider. Børnene gav Anledning til Morskab, og Wilhelm kunde ikke blive træt af at iagttage sin hellige Værtindes Ydre og Væsen.

Efter Bordet spredtes Selskabet. Værten førte sin Gæst hen til et skyggefuldt Sted i Ruinerne, hvor man fra en Tue havde en pragtfuld samlet Udsigt over Dalen og så det lavere liggende Lands Bjerghøjder med deres frugtbare Skråninger og skovklædte Kamme hæve sig terrasseformet bag hinanden. »Det er ikke mere end rimeligt,« sagde Værten, »at jeg tilfredsstiller Deres Nysgerrighed, så meget mere som jeg kan mærke på Dem, at De er i Stand til også at tage det besynderlige alvorligt, når det hviler på et alvorligt Grundlag. Denne åndens Bygning, som De endnu ser Resterne af, var indviet til den hellige Familie og i gamle Dage på Grund af mange Undere berømt som Valfartssted. Kirken var indviet til Moderen og Sønnen. Den blev ødelagt allerede for flere århundreder siden. Kapellet, som var indviet til den hellige Plejefader, er bevaret, ligesom den brugbare Del af Klosterbygningen. Indtægterne er allerede i rum Tid tilfaldet en verdslig Fyrste, der holder en Bestyrer heroppe, og del er mig. Jeg er Søn af den forrige Bestyrer, der også fik Stillingen efter sin Fader.

»Endskønt al kirkelig Dyrkelse for længst er ophørt heroppe, har den hellige Josef dog vist sig så venlig stemt mod min Familie, at man ikke kan undres, når den følte sig i særlig Gæld til ham. Deraf kom det, at man i Dåben gav mig Navnet Josef og derved på en Måde bestemte mit Livsløb. Jeg voksede op, og medens jeg gerne gik ud med Fader, når han indkrævede Afgifterne, sluttede jeg mig lige så gerne, ja, endnu hellere til min Moder, som gerne skænkede bort, hvad hun kunde, og ved sin Godhed og Hjælpsomhed var kendt og elsket i hele Bjergegnen. Hun sendte mig snart her, snart hist, for at bringe, udrette eller besørge dette eller hint. og jeg fandt mig let til Rette i denne Art af from Virksomhed.

»I det hele taget har Livet i Bjergene noget mere menneskeligt ved sig end Livet i Slettelandet. Beboerne står hinanden på een Gang nærmere, og, om man vil, fjærnere. Fornødenhederne er færre, men mere påtrængende. Mennesket er mere henvist til sig selv, han må lære at stole på sine Hænder og Fødder. Arbejder, Fører, Lastdrager, alt forenes i een Person. Alle står også hinanden nærmere, man mødes oftere og lever i fælles Virken.

»Medens jeg endnu var ung, og mine Skuldre ikke kunde bære store Byrder, fandt jeg på at forsyne et lille Æsel med Kurve og drive det foran mig op og ned ad de stejle Stier. I Bjergene er Æsltt ikke et så foragtet Dyr som i Lavlandene, hvor Karlen, der pløjer med Heste, anser sig for bedre end den, der arbejder i sin Mark med Æsler. Og med så meget mindre Betænkelighed gik jeg bag mit Æsel, som jeg allerede som ganske lille i Kapellet havde lagt Mærke til, at der var timedes det den Ære at bære Gud og hans Moder. Kapellet var imidlertid ikke den Gang i den Stand, det befinder sig i nu. Det blev brugt som Skur, ja, næsten som Stald. Brænde, Pæle, Redskaber, Tønder og Stiger — alt muligt Kram lå hulter til bulter. Heldigts* vis sad Malerierne højt oppe, og Panelet stod sig godt. Men allerede som Barn morede det mig at klavre frem og tilbage ovenpå alt Træværket og se på Billederne, hvis Betydning ingen helt kunde forklare mig. Jeg vidste i al Fald, at den Helgen, hvis Liv var fremstillet deroppe, var min Gudfader, og jeg glædede mig over ham, som om han havde været min Onkel. Jeg voksede op, og da det var en Betingelse, at den, der vilde ansøge om den indbringende Bestyrerstilling, måtte udøve et Håndværk, skulde jeg efter mine Forældres Vilje, som ønskede, at jeg en Gang i Fremtiden skulde arve dette gode Embede, lære et Håndværk og selvfølgelig et, som der var Brug for i Bestillingen heroppe.

»Fader var Bødker og ydede selv alt, hvad der skulde til af den Slags Arbejde, hvorved både han selv og det Hele høstede stor Fordel. Men jeg kunde ikke beslutte mig til at følge ham deri. Mine Ønsker gik uimodståeligt i Retning af Tømrerhåndteringen, hvortil jeg fra min Ungdom havde set Værktøjet så udførligt og nøjagtigt malet ved Siden af min Helgen. Jeg fremkom med mit Ønske, og mine Forældre havde intet imod det, særligt ikke fordi Tømmermanden altid havde så meget at gøre hos os ved de mange Bygninger, og fordi han, når han er nogenlunde dygtig og interesseret, let kommer ind på det finere Arbejde, særlig i Skovegne, og bliver en Slags Snedker eller vel endog Billedskærer. Og hvad der endnu mere bestyrkede mig i mine ophøjede Planer, var hint Maleri, som desværre nu er fuldstændig udslettet. Så snart De får at vide, hvad det forestiller, vil De nok kunne tyde det, når jeg senere fører Dem hen til det. Den hellige Josef havde fået Bestilling på hverken mere eller mindre end at lave en Trone til Kong Herodes. Mellem to nærmere angivne Søjler skulde Pragtsædet anbringes. Josef tager omhyggeligt Mål af Højden og Bredden og forarbejder en kostelig Kongetrone. Men hvor forbavset, hvor forlegen er han ikke, da han kommer med Pragtstykket: Det er for højt, men ikke bredt nok. Som bekendt var Kong Herodes ikke til at spøge med. Den fromme Tømmermand er i den største Knibe. Kristusbarnet, som plejer at ledsage ham overalt og i barnlig Ydmyghed, halvt som i Leg plejer at bære hans Værktøj efter ham, bemærker hans Nød og står ham straks bi med Råd og Dåd. Det undergørende Barn siger, at Plejefaderen skal gribe fat i Tronens ene Side; selv griber han fat i den anden Side af Billedskærerarbejdet og begge begynder at hale i det. Så let og bekvemt, som var det Læder, trækkes Tronen i Bredden, svinder i Forhold dertil i Højden og passer ganske fortræffeligt på Pladsen til største Trøst for den beroligede Mester og til Kongens fuldkomne Tilfredshed.

»Denne Trone kunde man i min Barndom endnu se ret tydeligt, og på Resterne af den ene Side vil De bemærke, at der ikke var sparet på Billedskærerarbejde, hvilket ganske vist måtte falde Maleren lettere end Tømmermanden, hvis man havde forlangt det af ham.

»Sligt voldte mig imidlertid ingen Betænkeligheder. Jeg så det Håndværk, jeg havde helliget mig til, i et så ærefuldt Lys, at jeg ikke kunde vente, til man satte mig i Lære, hvilket så meget lettere lod sig gøre, som der i Nabolaget boede en Mester, der arbejdede for hele Egnen og kunde beskæftige flere Svende og Læredrenge. Jeg blev således i Nærheden af mine Forældre og fortsatte på en Måde mit tidligere Liv, idet jeg vedblev at anvende mine Fritimer og Fridage til den velgørende Mission, min Moder vedblev at pålægge mig.«

Besøgelsen.

»Således gik nogle år,« fortsatte min Vært. »Fordelene ved Håndværket gik snart op for mig, og mit Legeme, som var udviklet af Arbejdet, var i Stand til at påtage sig alt, hvad der blev fordret af det. Ved Siden af passede jeg min gamle Tjeneste, som jeg ydede min Moder, eller rettere hendes Syge og Trængende. Med mit Æsel drog jeg gennem Bjergene, fordelte Kurvenes Indhold punktligt og bragte fra Kræmmere og Købmænd med hjem, hvad vi manglede heroppe. Min Mester var tilfreds med mig og mine Forældre ligeså. Jeg havde nu allerede den Fornøjelse at se flere Huse på mine Vandringer, som jeg havde været med til at bygge og udsmykke. Thi man overdrog særlig mig det finere Arbejde, Krenneleringen af Bjælkerne, Indskæringen af visse enkle Mønstre, Indbrændingen af dekorative Figurer, Rødmalingen af enkelte Inddybninger, alt det, hvorved et Hus i Bjergene får et så fornøjeligt Udseende, fordi jeg var den dygtigste til det, thi Herodes' Trone og dens Ornamenter stod altid for mine Tanker.

»Øverst på Listen over de Trængende, som Moder sørgede så udmærket for, stod særlig unge Koner i velsignede Omstændigheder, hvilket jeg efterhånden godt lagde Mærke til, uagtet man plejede at behandle sådanne Tilfælde med stor Hemmelighedsfuldhed overfor mig. Jeg fik ingen direkte Besked, men alt gik gennem en god Kvinde, som boede ikke langt borte, nede i Dalen, og blev kaldt Fru Elisabet. Min Moder, som selv kendte den Kunst, der har reddet så mange Liv straks ved Indtrædelsen i Livet, stod i stadig god Forståelse med Fru Elisabet, og ofte fik jeg fra alle Sider at høre, at mange af vore kraftige Bjergboere skyldte disse to Kvinder deres Tilværelse. Den Hemmelighedsfuldhed, hvormed Fru Elisabet altid modtog mig, de fyndige Svar, hun gav på mine sære Spørgsmål, som jeg ikke selv forstod, fyldte mig med Ærefrygt for hende, og hendes Hus, som var yderst propert, forekom mig en lille Helligdom.

»Ved mine Kundskaber og min Dygtighed i Håndværket havde jeg i Tidens Løb fået ret stor Indflydelse i min Familie. Som Fader i Egenskab af Bødker havde sørget for Kælderen, således sørgede jeg nu for Tag og Fag og restaurerede mangen forfalden Del af den gamle Bygning. Særlig lykkedes det mig atter at gøre nogle forfaldne Skure og Remiser i Stand til husligt Brug, og næppe var jeg færdig med det, før jeg begyndte at rømme og rense mit elskede Kapel. Efter få Dages Forløb var det i Orden, omtrent som De ser det nu. Jeg gjorde mig Umage for at udfylde de manglende eller beskadigede Dele i Panelet. De vilde måske også anse Indgangens to Fløjdøre for gamle; det er imidlertid mit eget Arbejde. Jeg har i ledige Timer tilbragt flere år med at udskære dem, efter at jeg først havde tømret dem solidt sammen af stærke Egeplanker. Hvad der til nu ikke var beskadiget eller udslettet af Malerierne, er blevet bevaret, og jeg har hjulpet Glarmesteren med en ny Bygning, mod at han til Gengæld satte farvede Ruder i Kapellet.

»Selv om disse Billeder og Forestillinger om Helgenernes Liv hidtil havde beskæftiget min Indbildningskraft meget, så prægede det sig langt stærkere i min Sjæl nu, da jeg virkelig igen kunde betragte Rummet som en Helligdom, dvæle i det særlig om Sommeren og i Fred og Ro tænke over det, jeg så eller anede. Der lå en uimodståelig Trang til at følge denne Helgen efter gemt i mig; og da lignende Begivenheder vanskeligt lader sig hidkalde, vilde jeg i det mindste begynde fra neden med at ligne ham så-ledes, som jeg jo faktisk allerede længe havde gjort det med mit Lastdyr. Det lille Æsel, jeg hidtil havde benyttet, var nu ikke mere nok for mig. Jeg udsøgte mig en stateligere Bærer, sørgede for en smuktbygget Sadel, der egnede sig både til Ride- og Transportbrug. Jeg anskaffede et Par nye Kurve og et Net af brogede Snore, Frynser og Kvaster forsynet med klingende Metalstykker, smykkede min langørede Vens Hals, som nu snart turde måle sig med sit Forbillede på Væggen. Det faldt ingen ind at gøre sig lystig over mig, når jeg kom over Bjerget i dette Optog. Thi man tilgiver jo gerne Velgørenheden et besynderligt Udvortes.

»Imens havde Krigen, eller rettere sagt Følgerne af den, nærmet sig vor Egn, idet farlige Bander af forløbent Pak forskellige Gange løb sammen hist og her og øvede mange Voldshandlinger og Gemenheder. Ved Landeværnets gode Foranstaltninger, dets Strejftog og årvågne Vagtsomhed blev disse Ubehageligheder ganske vist snart hæmmet. Men alt for hurtigt forfaldt man igen til Sorgløshed, og før man så sig om, fandt nye Misgerninger Sted.

»Længe havde alt været stille i vor Egn, og jeg gik som sædvanligt rolig den kendte Vej med mit Pakæsel, til jeg en Dag kom over en friskbeplantet Skovrydning og så en kvindelig Skikkelse sidde eller snarere ligge ved Kanten af Hegnsgrøften. Det så ud, som hun sov eller var besvimet. Jeg tog mig af hende, og da hun slog sine smukke Øjne op og rettede sig, udbrød hun lidenskabeligt: »Hvor er han? Har I set ham?« »Hvem?« spurgte jeg. »Min Mand!« svarede hun. Hun så så ungdommelig ud, at jeg ikke havde ventet det Svar. Men des mere vedblev jeg at støtte hende og forsikre hende om min Deltagelse. Jeg fik så at vide, at de to Rejsende på Grund af den besværlige Kørevej var stået ud af Vognen og havde forladt den for at skyde Genvej til Fods. I Nærheden var de blevet overfaldet af bevæbnede Folk, kæmpende havde hendes Mand måttet vige, hun havde ikke kunnet følge ham langt, men var blevet liggende hér, hun vidste ikke hvorlænge. Hun bad mig indstændigt forlade hende og ile efter sin Mand. Hun rejste sig helt op, og det skønneste, mest bedårende Væsen stod for mig; dog kunde jeg ikke undgå at lægge Mærke til, at hun befandt sig i en Tilstand, i hvilken hun snart kunde få Brug for min Moders og Fru Elisabets Bistand. Vi kunde i nogen Tid ikke blive enige, thi jeg ønskede først at bringe hende i Sikkerhed, men hun forlangte først Underretning om sin Mand. Hun vilde ikke fjerne sig fra hans Spor, og alle mine Forestillinger havde måske været forgæves, hvis ikke netop en Landeværn-Kommando, som var blevet allarmeret ved Efterretningen om nye Misgerninger, havde trukket gennem Skoven. Den meddelte jeg det forefaldne og aftalte det fornødne med den, bestemte hvor vi skulde træffes, og dermed var Sagen foreløbig bilagt. Hurtigt gemte jeg mine Kurve i en nærliggende Hule, som allerede flere Gange havde tjent mig til Oplagssted, lavede min Saddel til et mageligt Sæde og løftede ikke uden en behagelig Følelse min smukke Byrde op på det lydige Dyr, som selv straks fandt den vante Sti og gav mig Plads til at gå ved Siden af.

»Uden at jeg havde nødig at beskrive det nærmere, kan I nok forstå, hvor besynderligt jeg var til Mode. Hvad jeg havde søgt så længe, havde jeg virkelig fundet. Det var mig, som om jeg drømte, men straks efter, som om jeg vågnede af en Drøm. Denne himmelske Skikkelse, som jeg så ligesom svæve i Luften og bevæge sig frem foran de grønne Træer, forekom mig nu som en Drøm, der fødtes i min Sjæl, takket være Malerierne i Kapellet. Snart forekom det mig igen, at hine Billeder kun havde været en Drøm, som her havde opløst sig i en så skøn Virkelighed. Jeg spurgte hende om mange Ting, hun svarede mig blidt og venligt, som det anstår sig en ærbar, sorgfuld Kvinde. Ofte bad hun mig, når vi kom op på en skovløs Højde, om at holde stille og se sig om og lytte. Hun bad så yndefuldt og med et så inderlig bønligt Blik under de lange Øjenvipper, at jeg måtte gøre alt, hvad der stod i min Magt; ja, jeg klatrede endog op i en fritstående, høj Fyr uden Grene. Aldrig havde dette Kunststykke fra mit Håndværk været mig mere kærkomment; aldrig havde jeg med større Glæde ved Fester og Markeder hentet Bånd og Silketørklæder ned fra lignende Toppe. Men desværre kom jeg denne Gang ned uden Udbytte —- heller ikke deroppe fra hørte eller så jeg noget. Omsider råbte hun selv til mig, at jeg skulde komme ned, og vinkede helt ivrigt med Hånden; ja, da jeg klatrede ned og i ret betydelig Højde slap og sprang ned, udstødte hun et Skrig, og en yndig Velvillie viste sig i hendes Ansigt, da hun så mig stå foran hende uden at være kommet til Skade.

»Hvorfor skal jeg længe fortælle om de hundrede Opmærksomheder, hvormed jeg hele Vejen søgte at tjene og adsprede hende? Og hvordan skulde jeg også kunne gøre det? Thi det er jo netop den sande Opmærksomheds Natur, at den i Øjeblikket gør det, som intet er, til alt. De Blomster, som jeg plukkede til hende, de fjærne Egne, jeg viste hende, Bjergene, Skovene, jeg nævnede hende Navnene på, blev for min Følelse til kostelige Skatte, som jeg gerne skænkede hende for at komme i Forbindelse med hende, som man søger at komme det ved Gaver.

»Jeg var allerede hendes for Livet, da vi var nået ned i Landsbyen til den gode Kones Dør, og jeg forberedte mig på en smertefuld Adskillelse. Endnu en Gang lod jeg mit Blik glide over hele hendes Skikkelse, og da det nåede hendes Fod, bukkede jeg mig, som jeg havde noget at rette ved Gjorden, og kyssede den nydeligste Sko, jeg har set i mit Liv, uden at hun mærkede det. Jeg hjalp hende ned, sprang op ad Trinene og råbte ind ad Døren: »Fru Elisabet! I får Besøg!« Den gode Kone kom ud, og over hendes Skulder så jeg den skønne Kvinde stige op ad Trinene og med yndefuld Sørgmodighed og inderlig, smertefuld Selvfølelse omfavne den ærværdige gamle Kone venligt for derefter at lade sig lede ind i Stadsstuen. De luk kede Døren efter sig, og dér stod jeg med mit Æsel som En, der lige har læsset kostbare Varer af og igen er lige så fattig Æseldriver som før.«

Liljen.

»Jeg tøvede endnu med at gå, thi jeg var i Tvivl om, hvad jeg skulde, da Fru Elisabet trådte ud af Døren og bad mig hente min Moder og derpå gå rundt for om muligt at skaffe Oplysninger om Manden: »Maria beder Eder meget om det,« sagde hun. »Kan jeg ikke komme til at tale med hende endnu en Gang?« spurgte jeg. »Nej, det går ikke an,« svarede Fru Elisabet, og vi skiltes. Hurtigt nåede jeg vor Bolig. Min Moder var rede til at gå derned samme Aften og hjælpe den unge, fremmede Kvinde. Jeg skyndte mig ned i Dalen og håbede at få de sikreste Oplysninger hos Herredsfogeden. Men han vidste endnu ikke noget selv, og da han kendte mig, indbød han mig til at tilbringe Natten dér. Jeg modtog det, Natten faldt mig uendelig lang, og bestandig svævede den skønne Skikkelse for mine Øjne, som hun 6ad og gyngede på Æslet, mens hun så så smerteligt og venligt ned til mig. Hvert

Øjeblik ventede jeg Efterretning. Jeg undede og ønskede den brave Ægtemand Livet, og dog kunde jeg nok lide at tænke mig hende som Enke. Den omstrejfende Kommando samledes efterhånden, og efter mange forskellige Rygter fremgik det endelig med Sikkerhed, at Vognen var i Behold, men at den ulykkelige Ægtemand var død af sine Sår i Nabolandsbyen. Jeg hørte også, at nogle efter den tidligere Aftale var draget af Sted for at meddele Fru Elisabet det sørgelige Budskab. Jeg havde altså ikke mere at gøre dér, og dog jog en uendelig Utålmodighed, en umådelig Attrå mig atter gennem Bjerg og Skov til hendes Dør. Det var Nat. Huset var lukket. Jeg så Lys i Vinduerne, jeg så Skygger bevæge sig bag Gardinerne og blev siddende lige overfor på en Bænk, hele Tiden lige ved at banke på, men stadig holdt tilbage af mange Tanker.

»Men hvorfor genfortæller jeg omstændeligt Ting, som i Grunden ikke har nogen Interesse? Nok, at jeg heller ikke næste Morgen fik Adgang til Huset. Man havde fået den sørgelige Meddelelse og havde ikke mere Brug for mig. Man sendte mig tilbage til min Fader, til mit Arbejde. Man svarede ikke på mine Spørgsmål — man vilde af med mig.

»Således opførte de sig overfor mig i otte Dage. Så kaldte Fru Elisabet mig endelig ind: »Gå sagte, min Ven,« sagde hun, »men kom trøstig nærmere!« Hun viste mig ind i et propert Værelse, hvor jeg i Hjørnet gennem det halvt-åbne Sengeforhæng så min Skønne sidde op i Sengen. Fru Elisabet trådte hen til hende ligesom for at melde mig, løftede noget op fra Sengen og rakte det imod mig: svøbt i det hvideste Tøj den dejligste Dreng! Fru Elisabet holdt ham lige mellem Moderen og mig, og øjeblikkelig kom jeg til at tænke på den Lilje, der på Maleriet skød sig op af Jorden mellem Maria og Josef, som Vidne om deres rene Forhold. Fra det Øjeblik følte mit Hjerte sig ikke beklemt mere. Jeg var sikker i min Sag, jeg var vis på min Lykke. Frit kunde jeg træde hen til hende, tale med hende, møde hendes himmelske Blik, tage Drengen på Armen og trykke et inderligt Kys på hans Pande.

»Hvor takker jeg Eder for Eders Kærlighed til dette faderløse Barn!« sagde Moderen. I ubetænksom Iver udbrød jeg: »Det skal ikke længere være faderløst, hvis I selv vil!« Fru Elisabet tog klogeligt Barnet fra mig og fik mig til at gå. —

»Endnu den Dag i Dag er det min bedste Glæde at mindes hin Tid, når jeg må vandre igennem vore Bjerge og Dale. Endnu kan jeg genkalde mig de mindste Omstændigheder, som jeg dog billigvis bør skåne Eder for. Der gik Uger. Maria var kommet sig, og jeg kunde besøge hende oftere. Min Omgang med hende bestod i en Række Tjenester og Opmærksomheder, Hendes Familieforhold tillod hende at vælge sin Bopæl efter Forgodtbefindende. Først blev hun nogen Tid hos Fru Elisabet. Så besøgte hun os for at takke Moder og mig for så megen venlig Hjælp. Hun befandt sig godt hos os, og jeg smigrer mig med, at det for en Del var min Skyld. Men det, som jeg gerne vilde have sagt, og ikke vovede at sige, kom på en mærkelig og smuk Måde til Orde, da jeg førte hende ind i Kapellet, som jeg allerede den Gang havde omdannet til en beboelig Sal. Jeg viste og forklarede hende Billederne, det ene efter det andet, og udviklede samtidig så ivrigt og hjerteligt en Plejefaders Pligter, at hun fik Tårer i Øjnene, og jeg ikke kunde fuldende min Udlægning af Billederne. Jeg troede at være sikker på hendes Kærlighed, skønt jeg ikke var så indbildsk at tro, jeg kunde udslette Erindringen om hendes Mand så hurtigt. Loven forpligter Enker til et Sørgeår; og sikkert behøves et sådant Tidsrum, hvori de jordiske Tings Forfængelighed tilegnes, for at et følsomt Hjerte kan forvinde de smertelige Indtryk efter et stort Tab. Man ser Blomsterne visne og Bladene falde, men man ser også Frugter modnes og nye Knopper spire frem. Livet tilhører de Levende, og den, der lever må være forberedt på Omskiftelse.

»Jeg talte nu med Moder om det Anliggende, som lå mig så meget på Sinde. Hun betroede mig så, hvor smertelig Maria havde følt sin Mands Død, og at hun udelukkende havde rejst sig igen ved den Tanke, at hun måtte leve for Barnet. Min Forelskelse var ikke Kvinderne ubekendt, og Maria havde allerede vænnet sig til Tanken om at leve sammen med os. Hun opholdt sig endnu en Tid lang i Naboskabet, og derefter tog hun op til os, og endnu en Stund levede vi som fromme, lykkelige Trolovede. Omsider giftede vi os. Hin første Følelse, som havde ført os sammen, tabte sig ikke. Mine Pligter og Glæder som Plejefader og Fader forenede sig, og vor lille Familie overskred, mens den forøgedes, i Tal Personerne i vort Forbillede, men dets Troskab og Renhed blev helligholdt og efterlevet af os. Og sådan vænnede vi os også til at bevare vor ydre Lighed med Figurerne på Maleriet, som skyldtes et Tilfælde og dog passede så godt til vort Indre. Thi selv om vi alle er gode Fodgængere og kraftige Bærere, har vi dog altid Lastdyret hos os til at bringe en eller anden Byrde bort, når en Forretning eller et Besøg i disse Bjerge og Dale gør det nødvendigt. Således som I traf os i Går, kender hele Egnen os, og vi er stolte af, at vor Vandel ikke skal vanære de hellige Navne og Skikkelser, til hvis Efterfølgelse vi bekender os.«

Wilhelm til Natalie.

Jeg slutter netop en smuk, halvt eventyrlig Historie, som jeg har skrevet op til dig efter en brav Mands mundtlige Beretning. Selv om det ikke ganske er hans Ord, selv om jeg hist og hér har udtrykt mine Reflektioner, hist og hér hans, har jeg dog følt mig så beslægtet med ham, at det falder ganske naturligt. Den Tilbedelse, han nærer overfor sin Kone, ligner den ikke den, jeg føler overfor dig?