GEORGE ELIOT

MØLLEN VED FLOSS

OVERSAT AF PAUL LÆSSØE MØLLER

KØBENHAVN J. L. LYBECKERS FORLAG 1912

EGMONT H. PETERSENS BOGTRYKKERI KØBENHAVN

Digitaliseret af SFA-89  2016

ISBN  9788771940404 

FØRSTE BOG

DRENG OG PIGE

FØRSTE KAPITEL

Udenfor Dorlcote Mølle.

En udstrakt Slette, hvor Floden Floss når sin fulde Vidde og rinder mellem sine grønne Bredder ud mod Havet, og hvor Tidevandet farer den imøde med en Elskers Hast og hæmmer dens Løb i et heftigt Favntag. På dette mægtige Tidevand føres de sorte Skibe af Sted — ladede med harpiksduftende Granplanker, med trinde Sække saftigt Frø eller med dunkelt glinsende Kul — hen imod Byen St. Ogg's, der rejser sine gamle, riflede, røde Tage og brede Pakhusgavle mellem Flodbredden og de lave, skovklædte Skrænter og lægger et svagt Purpurskær over Vandet, nu da den flygtige Februarsol er ved at sænke sig. Vidt ud til begge Sider møder Øjet frugtbare Enge og Strimer af sort Jord, der ligger rede til at modtage Udsæd af bred« bladede Foderurter eller allerede har et grønt Skær af de fine Strå af Hveden, som såedes sidste Efterår. Der er endnu noget tilbage fra forrige års Klynger af gyldne, bikubeformede Hæsse, som man ser hist og her bag ved Hækkene: og allevegne blandt Hækkene skyder Træer op; det ser ud, som om de fjærne Skibe løfter deres Master og udfolder deres rødbrune Sejl tæt op ad Askens brede Kroner. Lige ved den teglhængte By falder Bifloden Ripple ud i Floss med en kraftig Strømhvirvel. Hvor yndig er den lille Flod ikke med sine mørke, lunefulde Småbølger! Den er mig som en les vende Vandringsfælle, medens jeg går langs Bredden og lytter til dens sagte, rolige Stemme som til Stemmen af en, der har mig kær og selv er døv. Jeg mindes hine store Pile, der sænker sig i Vans det. Jeg mindes Kampestensbroen.

Her kommer da Dorlcote Mølle. Jeg må stå stille nogle Øjeblikke på Broen og se på den, skønt det er sent på Dagen og Himlen ser truende ud. Selv i denne bladløse Tid sidst på Februar er det et fornøjeligt Syn — måske den kølige, fugtige årstid giver øget Tiltrækning til det velholdte, hyggelige Våningshus, der er lige så gammelt som de Elme og Kastanier, der skærmer det mod Nordenvinden. Strømmen er nu på sit højeste. Vandet står op i det lille Sivkrat og oversvømmer halvvejs Græskanten af Toften foran Huset. Medens jeg står og stirrer på den fulde Strøm, det våde Græs, den fine, lysegrønne Em, der udvisker Omridset af de svære Stammer og Grene, som toner frem mellem det nøgne, purpurlysende Kvistværk, tages jeg ind af en Stemning af Væde, og jeg misunder de hvide Ænder, som dukker deres Hoveder langt ned i Vandet her mellem Sivene uden at ænse, hvor uheldigt de tager sig ud i den tørrere Verden ovenover.

Vandets Strømmen og Møllens Duren fremkalder en søvngængeragtig Døvhedstilstand, der ligesom forhøjer Stedets Fred. Det er, som om store Forhæng af Larm lukker en ude fra den øvrige Verden. Og nu er der Drønet af den store overdækkede Vogn, der vender hjem med Kornsække. Den brave Kusk deroppe tænker på, at hans Middagsmad bliver sørgelig tør i Ovnen, så sent det er bleven; men han vil ikke røre den, før han har fodret sine Heste — de stærke, lydige, sagtmodigt skuende Dyr, som nu, forestiller jeg mig, ser mildt bebrejdende på ham ud fra deres Skyklapper, fordi han smælder så voldsomt med Pisken ad dem, som om de havde et sådant Vink nødig! Se, hvor de strækker ud med Bovene op ad Bakke hen imod Broen, med forøget Energi fordi de er Hjemmet så nær. Se deres svære lodne Koder, der synes at tage den faste Jord i Besiddelse, læg Mærke til den tålsomme Kraft i deres Halse, der bøjer sig under det tunge Seletøj, til de mægtige Muskler i deres arbejdende Lænder! Jeg vilde gerne høre dem vrinske over deres surt fortjente Foder og se dem ivrigt dyppe deres Næsebor i den mudrede Dam, når deres fugtige Halse er befriede for Seletøjet. Nu er de på Broen, og nedad går det igen i raskere Trav, og den overdækkede Vogns Bue svinder ved Omdrejningen bag Træerne.

Nu kan jeg atter vende Blikket mod Møllen og betragte det hviles løse Hjul, der slynger det diamantglimtende Vand fra sig. Den lille Pige hist henne betragter det også; hun har stået på ganske samme Sted ved Kanten af Vandet, lige siden jeg stod stille på Broen. Og den pudsige, hvide, brunørede Køter dér synes at hoppe og bjæffe ad Hjulet i afmægtig Vrede; måske den er skinsyg, fordi dens Leges kammerat i Bæverskindshuen er så optaget af dets Drejen. Jeg tæns ker på, at det var Tid nu for den lille Legekammerat at gå ind; og der er en meget klar Ild, der kunde friste hende; det røde Skær skins ner stærkere ud, som Himmelen bliver mørkere. Det er også Tid for mig at holde op at stå her med Armene hvilende på Broens kolde Sten ....

Å, mine Arme er helt døde. Jeg har siddet og trykket mine Albuer mod min Stols Arme og drømt, at jeg stod på Broen foran Dorlcote Mølle, sådan som den så' ud en Februar Eftermiddag for mange år siden. Førend jeg faldt hen, skulde jeg just til at fortælle, hvad Møller Tulliver og hans Kone talte om, medens de sad ved den klare Ild i den østre Dagligstue på selvsamme Eftermiddag, som jeg drømte om.

ANDET KAPITEL

Møller Tullivev fortæller, hvad han vil gøre med Tom.

»Se, det, jeg vil,« sagde Tulliver, »det, jeg vil, er, at Tom skal have en god Oplærelse, sådan en, der kan give ham hans Levebrød. Det var det, jeg havde i Hovedet, da jeg sagde op for ham til Fruedag på Anstalten. Til St. Hans vil jeg have ham ind i en rigtig krabat Skole. Det kunde have været godt nok med de to år på Anstalten, hvis jeg vilde gøre en Møller eller Landmand af ham; han har da fået meget mere Skolegang, end jeg nogentid har fået, for al den Lærdom, min Fader nogentid bekostede, det var en Smule ABC i Hovedet og så noget Ris i den anden Ende. Nej, men Tom vilde jeg gerne have skulde være lidt stoderet, så han kunde være lige så durkdreven som de Fyre, der taler fint og sætter Kruseduller på, hvad de skriver. Det kunde hjælpe mig i Processerne og Forligene og alt dette her. Det er ikke, at Knægten skal blive en rigtig Prokurator — en Kæltring vil jeg da grumme nødig have ham til — men sådan noget som Insenør eller Landmåler eller Auktionsholder eller Taksationsmand som Riley, eller en af disse fine Bestillinger, hvor man bare tager Penge ind og ikke sætter sig i nogen Bekostning, uden til en svær Urkæde på Maven og så en høj Stol. Det kommer næsten ud på ét med alle den Slags, og de er noget nær også lige så gode som Prokuratorer, skulde jeg tro; for Riley stikker ikke en Smule op for Prokurator Wakem, når de træffes.«

Møller Tulliver talte til sin Hustru, en pæn blond Kone med en vifteformet Hue (jeg tør ikke tænke på, hvor længe det er siden, man gik med vifteformede Huer, — det må snart være deres Tur at komme i Mode igen. På hin Tid, da Madam Tulliver var omtrent fyrre, var de noget nyt i St. Ogg's og regnedes for noget meget fikst).

»Ja, ja, Tulliver, du må vide det bedst: jeg siger ikke noget imod det. Men må jeg ikke hellere slagte et Par Høns og bede Tanterne og Onklerne til Middag i næste Uge, så kunde du høre, hvad Søster Jane og Søster Sophy mente om den Ting? Der er et Par Høns, som trænger til at slagtesi«

»Du kan for mig slagte hvert evige Kræ i Hønsegården, om du har Lyst, Bessy; men jeg spørger nu hverken Tanter eller Onkler, hvad jeg skal gøre med min egen Dreng,« sagde Tulliver brydsk.

»Ih du Fredsens!« sagde Madam Tulliver, helt rystet over en Udtryksmåde, der tog så lidt Hensyn til hendes Høns, »hvor kan du sige sådan noget, Tulliver? Men du skal nu immer sætte ud på min Familie, og Jane lader det gå ud over mig, og jeg er sandfærdig så uskyldig i det som Barnet i Vuggen. For jeg har da aldrig i Livet villet fragå, at det var en god Ting for mine Børn, at de har Tanter og Onkler, der står dem godt. Men se nu, hvis Tom skal i en anden Skole, så skulde det gerne være et Sted, hvor jeg kunde vadske og stoppe om ham; ellers kan han lige så godt gå i Kattun som i Lærred, det bliver lige gult begge Dele, når de har vadsket det en halv Snes Gange. Og når så Kufferten kommer med Tøjet, så kunde jeg sende Tom en Kage eller nogle Grisetæer eller et Æble, for han kan nok bruge nogen Ekstraforplejning, den kære Dreng, enten de så giver ham nok ved Bordet eller ej. Mine Børn er så gode som den bedste til at spise, Gud ske Lov.«

»Ja, ja, lad det bare være et Sted, Fragtmanden kommer til, om det ellers kan passe,« sagde Tulliver. »Men finder vi ikke en Skole nær nok, må du ikke gøre Kvalm om det Vadskeri. Det er det forkerte med dig, Bessy, hvis der ligger en Pind på din Vej, synes du aldrig, du kan skridte over den. Du kunde godt sige, at jeg ikke skulde fæste en flink Møllerkusk, fordi han havde et Modermærke i Ansigtet.«

»Du Fredsens!« sagde Madam Tulliver mildt overrasket. »Har jeg nogentid taget mig af, at en Mand havde et Modermærke i Ansigtet? Jeg holder da netop snarere af Modermærker, for min Broder, den salige Sjæl, havde et i Panden. Men jeg kan slet ikke mindes, at du nogentid har villet fæste en Kusk med et Modermærke, Tulliver. Der var John Gibbs, han havde ikke så meget Modermærke i An? sigtet som så, og ham vilde jeg gerne have, du skulde fæste, og du fæstede ham da også, og havde det ikke været, at han var død af Kolden, og vi betalte Dr. Turnbull for at se til ham, havde han såmænd nok været Kusk her endnu. Han havde kanske et Modermærke, hvor man ikke kunde se det, men det kunde jeg da ikke vide, Tulliver!«

»Nej, nej, Bessy; det var ikke justement et Modermærke, jeg mente, det skulde være sådan for en Lignelse; men lad det nu ligge — en kører rent forkert med al den Snakken. Hvad der står mig for Hovedet, er at finde den rigtige Skole at sende Tom til, for jeg kunde blive narret igen, sådan som jeg blev med Læreanstalten. Jeg skal ikke mere have noget af Læreanstalter; hvad Skole jeg så sender Tom til, skal det ikke være en Læreanstalt, det skal være et Sted, hvor de giver Drengene andet at skaffe end at børste Støvler for Konen og tage Kartofler op. Det er en slem Knude at pille den rigtige Skole ud.«

Møller Tulliver holdt inde et Par Minutter og borede Hænderne dybt ned i sine Bukselommer, som håbede han at få en Idé fat dernede. Det lod til at lykkes for ham, thi et Øjeblik efter sagde han: »Nu véd jeg, hvad jeg vil gøre — jeg taler med Riley om det; han kommer i Morgen og skal tage sig af Forliget om Dæmningen«.

»Ja, Tulliver, jeg har taget Lagener frem til den bedste Seng og Kezia damper dem af. Det er ikke de bedste Lagener, men de er gode nok at ligge i for hvem det så skal være; for de bedste hollandske Lagener, dem kunde jeg snart fortryde, jeg har købt, uden fordi de kan bruges, når vi skal ligge Lig. Og hvis du skulde dø i Morgen den Dag, Tulliver, så er de helt i Stand, rigtig skønt manglede og lugter af Lavendel, så det kan være en Lyst at brede Ligseng, og de ligger i det venstre Hjørne af det store Egetræs Linnedskab alier bagest: ikke for det, jeg vilde da ikke betro nogen anden at tage dem frem end mig selv.«

Under sine sidste Ord tog Madam Tulliver et blankt Knippe Nøgler op af Lommen, udså sig en af dem og gned Tommels og Peges fingeren op og ned ad den med et tilfreds Smil, medens hun så' ind i den klare Kaminild. Dersom Møller Tulliver havde været let at bringe i Affekt i sin Egenskab af Ægtemand, kunde han måske have tænkt, at hun udsøgte sig Nøglen som en Hjælp for sin Fantasi til at foregribe det Øjeblik, da han vilde være nået så vidt, at hun kunde tage de bedste hollandske Lagener frem. Det var han nu hels digvis ikke; det var blot i sin Egenskab af Vandkrafts Ejer, at han var let at bringe i Affekt; desuden havde han den Ægtemandsvane ikke at høre så nøje efter, og siden han havde nævnt Riley, havde han tilsyneladende siddet og undersøgt Maskerne i sine Uldstrømper.

»Ja, det skal du se, er det rigtige, Bessy,« var det første, han sagde efter en kort Tavshed. »Riley er nok en af dem, der allersnarest véd en Skole; han har selv fået Skolelærdom, og han kommer allevegne omkring med sin Forligen og Vurderen og alt det her. Og i Morgen Aften kan vi få Tid til at snakke om det, når vi er færdig med det, vi skal. Jeg vil have, at Tom skal blive sådan en som Riley, ser du, en, som taler noget nær lige så godt, som om han havde det hele skrevet op, og som kender en svær Mængde Ord, der ikke er meget Gehalt i, så at de ikke kan få fat om dem i Retten; og han skal også kende godt til Købmandsskab.«

»Ja,« sagde Madam Tulliver, »det synes jeg også kan være meget godt, at Knægten bliver lært op til at tale pænt og vide Besked med alting og gå krum i Ryggen og have Håret sat op. Men de her Købstadfolk, som taler så fint, de går mestendels med falske Skjortes bryst; de går med et Kalvekrøs, til det ser grueligt ud, og så tager de en Smække ovenover; det gør Riley da, det er vist. Og så er der også det; hvis Tom skal til at bo i Mudport ligesom Riley, så får han bare et Hus med et Køkken, hvor en lige netop kan dreje sig rundt, og han får aldrig et frisk Æg på sit Davrebord og han må sove tre Trapper til Vejrs — og kanske fire med — og han kan brænde op, før han kommer ned.«

»Nej, nej,« sagde Møller Tulliver, »det er ikke min Mening, at han skal slå sig ned i Mudport: Jeg mener, han skal have Kontor i St. Ogg's, i vor egen Egn, og bo her hjemme. Men,« vedblev han efter en Pavse, »hvad jeg tvivler en Kende om, det er, at Tom rigtig har Hoved til at blive så dreven. Han er lidt tung i det, tykkes jeg. Han tager efter din Slægt, Bessy.«

»Ja, det gør han,« sagde Madam Tulliver; hun tog den sidste Sætning op uden Forbindelse med det øvrige; »det er helt kunstigt, som han holder af meget Salt i sin Suppe. Sådan havde min Broder det også, og min Fader før ham.«

»Men det er lige godt en Skam,« sagde Møller Tulliver, »at Knægten tager efter Moderens Slægt og ikke den lille Tøs. Det er det værste ved den Raceblanding: en kan aldrig præcis regne ud, hvad der kommer ud af det. Pigebarnet tager nu efter min Slægt: hun er én Gang så skrap som Tom. Bare hun ikke er for skrap af et Kvindfolk at være,« vedblev Mølleren og drejede eftertænksomt sit Hoved først til den ene Side og så til den anden. »Det er ingen stor Skade til, sålænge hun er lille, men et Kvindfolk, som er altfor skrapt, er det ikke bedre bevendt med end et langrumpet Får — man får ikke mere for det på Markedet endda.«

»Jo, Tulliver, det er galt nok, medens hun er lille, for der kommer ikke andet end Uskikkelighed af det. Tror du, jeg nogentid kan holde hende i et rent Forklæde to samfulde Timer? Og nu jeg tænker på det,« vedblev Madam Tulliver og stod op og gik hen til Vinduet, »jeg véd ikke, hvor hun nu er, og det er snart ved at være Tetid. å, det tænkte jeg nok — hun går frem og tilbage nede ved Vandet og ser så vild ud: hun falder nok i en skønne Dag.«

Madam Tulliver bankede hårdt på Ruden, vinkede og rystede på Hovedet, en Proces, hun gentog mere end én Gang, før hun vendte tilbage til sin Stol.

»Du taler om at være skrap, Tulliver,« bemærkede hun, idet hun satte sig, »men Barnet er da halvfjollet på nogle Måder, det er vist; for sender jeg hende op at hente noget, glemmer hun, hvad hun skal, og det kan godt ske, hun sætter sig på Gulvet i Solen og fletter sit Hår og synger ved sig selv som et Dårekistelem, medens jeg står og venter nedenunder. Sådan noget har der aldrig været i min Slægt, Gud være lovet, og heller ikke sådan et brunt Skind, så hun ligner en halv Morian. Jeg véd nok, en skal ikke knurre mod Guds Beskikkelse, men det er strengt, når man bare har et eneste Pigebarn, at hun skal være sådan til en Side.«

»å, Snak om en Ting!« sagde Møller Tulliver, »hun er så vel« voksen en sortøjet Tøs, som Hjertet kan begære. Jeg véd ikke af, hun står tilbage for andre Folks Børn, og hun kan læse næsten lige så godt som en Præst.«

»Men hendes Hår vil ikke krølle, hvad jeg så stiller op, og hun er så stridig mod at få Papir i det, og jeg har en Verdens Mas med at få hende til at stå stille og få det krøllet.«

»Klip det af — klip det kort af,« sagde Faderen rask.

»Hvor kan du sige sådan noget, Tulliver? Hun er for gammelt et Pigebarn, fyldt ni år og stor af sin Alder, til at have Håret klips pet kort, og der er hendes Kusine Lucy, som har Hovedet fuldt af Krøller, og hvert evige Hår sidder, som det skal. Det er hårdt, at min Søster Susan skulde få sådan et dejligt Barn; Lucy slægter mere mig på end mit eget Barn. Maggie, Maggie,« vedblev Moderen i en halvt indsmigrende, halv gnaven Tone, da dette lille Naturens Fejlgreb kom ind i Stuen, »har jeg ikke sagt dig så tit, at du skal blive fra Vandet? Du falder i og drukner en skønne Dag, og så vil du angre, at du ikke gjorde, som din Moder sagde.«

Maggies Hår gav en pinlig Bekræftelse på hendes Moders Ans klage, da hun strøg sin Hue af: Madam Tulliver vilde gerne have, at hendes Datter skulde have Krøltop »som andre Folks Børn« og havde derfor ladet det klippe for kort i Panden, til at det kunde lægges om bag Ørene; og da det gerne strittede stivt igen, en Time efter at det var bleven taget ud af Papiret, rystede Maggie i ét Væk Hovedet for at holde de mørke, tunge Lokker borte fra sine sorte, funklende Øjne — en Bevægelse, der mindede meget stærkt om en lille Shetlænders hest.

»Å, Maggie, Maggie, hvor kan du dog finde på at smide din Hue dér? Tag den op med, så er du en god Pige, og få dit Hår børstet og tag et andet Forklæde på og andre Sko — hører Du! Og kom så og tag fat på dit Kludeværk som en rigtig lille Dame.«

»Å Moder ,« sagde Maggie i en meget stridig Tone, »jeg bryder mig ikke om at lave på det Kludeværk.«

»Men dog! Dit pæne Kludeværk til et Tæppe til din Tante Jane?«

»Det er et dumt Arbejde,« sagde Maggie og rystede sin Manke, »at rive noget i Stykker og så sy det sammen igen. Og jeg bryder mig ikke om at lave noget til Tante Jane — jeg kan ikke lide hende.«

Ud går Maggie med Huen efter sig i Båndet, medens Møller Tulliver ler højt.

»At du også kan le ad hende, Tulliver!« sagde Moderen gnavent og klynkende. »Du bestyrker hende i hendes Uvornhed. Og hendes Tanter siger immer, at det er mig, som fordærver hende.«

Madam Tulliver havde det, man kalder et godt Sind — hun græd aldrig som lille på ringere Foranledning end Sult eller Knappenåle; og lige fra Vuggen havde hun været sund og fyldig, hvid og rød og tykhovedet, kort sagt sin Families Pragteksemplar i Skønhed og Elskværdighed. Men Mælk og Mildhed er ikke de Ting, der holder sig allerbedst, og når de syrner bare en lille Smule, kan de blive slemme at fordøje for unge Maver. Jeg har tit tænkt over, om vel de blonde og lidt enfoldige Madonnaer fra Rafaels første Periode nu også vedblev at være lige venlige og rolige, når deres lemme og viljestærke Drenge voksede så meget til, at de måtte have Klæder. Mon de ikke blev af dem, der altid småskænder og blev gnavnere og gnavnere, jo mindre det hjalp?

TREDIE KAPITEL.

Hr. Riley giver Råd om en Skole for Tom.

Herren med det store hvide Halsbind og Kalvekrøs, der sidder så elskværdigt og drikker Toddy med sin gode Ven Tulliver, er Hr. Riley; det er en Herre med voksblegt Ansigt og fede Hænder; hans Dannelse er temmelig fin af en Auktionsholder og Taksator at være, men han er storsindet nok til at vise en god Del bonhommie mod tarvelige og gæstfri Kendinger på Landet. Den Slags Kendinger omtalte Hr. Riley venligt som »Folk af den gamle Skole«.

Samtalen var gået i Stå. Møller Tulliver havde for særlige års sagers Skyld undladt syvende Gang at gentage den koldblodige Replik, som Riley havde slået Dix af Banen med, og gennemgå, hvordan Wakem nu dog én Gang i sit Liv var bleven den lille, siden Sagen med Dæmningen var bleven afgjort ved Mægling, og hvordan der overhovedet aldrig vilde være kommen nogen Tvist om Vandstanden, hvis alle Mennesker var, som de skulde være, og Gammel Erik ikke havde skabt Prokuratorerne. Møller Tulliver var alt i alt en Mand af den pure, overleverede Lære, men i et Par enkelte Ting havde han forladt sig på sin egen selvstændige Dømmekraft og var nået til nogle tvivlsomme Slutninger, deriblandt den, at Rotter, Maddiker og Prokuratorer var Gammel Eriks Værk. Uheldigvis havde han ingen, der kunde fortælle ham, at dette var ren og skær Manikæisme, ellers var han måske kommen på bedre Tanker, Men i Dag var det klart, at det gode Princip triumferede; den Historie med Vandkraften havde været en forviklet Ting, endda den tog sig så klar ud som den lyseste Dag, når man så den fra én

Side; men hvormeget Hovedbrud den så gav, Riley havde kunnet knuse den. Møller Tulliver kom meget mere Kognak i Vandet, end han plejede, og i Betragtning af, at han var en Mand, som måtte antages at have nogle hundrede Pund til fri Rådighed i sin Bank, viste han en lovlig uforsigtig åbenhed i at lovprise sin Vens Fors retningsdygtighed.

Men Dæmningen var et Samtaleæmne med Forslag i; det kunde altid tages op, hvor man slap, og ganske i sin gamle Tilstand; og der var jo nu et andet Område, hvor Møller Tulliver havde Hr. Rileys Råd hårdt fornøden. Det var den særlige Grund til, at han havde været tavs en kort Tid efter sin sidste Slurk og havde siddet eftertænksomt og gnedet sine Knæ. Bratte Overgange lå ikke for ham. Der var meget, som drillede her i Verden, sagde han, og hvis en piskede for stærkt på Hestene, kunde en komme slemt i Grøften. Hr. Riley var alt imedens ikke utålmodig. Hvad Grund var der også til det? Man skulde tro, at selv Henrik Hedspore må have været tålmodig, når han sad i Tøfler ved en varm Kamin, snuste af Hjertens Lyst og lod sig traktere med Kognakstoddy.

»Der er en Ting, der står mig for Hovedet«, sagde Møller Tulliver til sidst i en noget lavere Tone, end han plejede, og drejede Hovedet og så' fast på den anden.

»Ah!« sagde Hr. Riley mildt interesseret. Han var en Mand med tunge, voksblege Øjenlåg og høje, buede Øjenbryn og havde altid nøjagtig det samme Udtryk. Ved denne Ubevægelighed og ved den Vane at tage en Pris, før han svarede, blev han et ganske særligt Orakel i Møller Tullivers Øjne.

»Det er noget svært vigtigt,« fortsatte han; »det er om min Søn Tom.«

Maggie sad på en Skammel tæt ved Kaminen med en stor Bog åben på Skødet, og ved Lyden af dette Navn rystede hun sit svære Hår tilbage og så' ivrigt op. Der var ikke mange Lyde, som kunde vække Maggie, når hun sad og drømte over sin Bog, men Toms Navn var lige så godt som den skarpeste Fløjten: på et Øjeblik blev hun årvågen og sad med funklende Øjne som en Skye*Terrier, vogtende på, om nogen vilde Tom til Livs og parat til at fare i enhver, der kunde mistænkes for det.

»Se, jeg vilde have ham ind i en ny Skole til St. Hans,« sagde Møller Tulliver; »han skal væk fra Anstalten til Fruedag, og så kan han løbe om på egen Hånd et Fjerdingår; men så vilde jeg have ham ind i en rigtig krabat Skole, hvor de kunde gøre ham boglærd.«

»Ja,« sagde Riley, »at give ham en god Uddannelse er det allerbedste, De kan gøre for ham. Det forstår sig,« tilføjede han høfligt mod Værten, »det forstår sig, man kan være en udmærket Møller og Landmand og et kløgtigt Hovede oven i Købet uden at skylde Skolemesteren stort.«

»Det siger jeg ikke noget imod,« sagde Møller Tulliver og blinkede og lagde Hovedet på Skakke, »men Tingen er den; jeg vil ikke have, at Tom skal være Møller og Landmand. Det er der ingen Plasér ved for mig; nej, lod jeg ham blive Møller og Landmand, så vilde han kigge efter at overtage Møllen og Jorden og lade mig for« stå, at det var på Tide, jeg gav op og tænkte på min salige Ende. Nej, nej, jeg har set nok af den Slags med Sønner. Jeg skal ikke have noget af at trække Trøjen af, før jeg vil i Seng. Jeg vil skaffe Tom en Oplærelse og bringe ham i Vej, så han kan lave sig selv en Rede og ikke tænke på at kaste mig ud af min. Det er godt nok, hvis han kan få den, når jeg er død og borte. Jeg lader mig ikke sætte på Skemad, før jeg har mistet Tænderne.«

Dette var åbenbart et meget ømt Punkt for Møller Tulliver, og den Iver, der havde bragt ham til at tale usædvanlig hurtigt og efter« trykkeligt, holdt sig oppe nogle Minutter endnu; det kunde man mærke på, at han virrede udfordrende med Hovedet, og en Gang imellem brummede et »Nej, nej.«

Disse Vredestegn blev skarpt iagttagne af Maggie og sårede hende dybt. Det lod til, at man mistænkte Tom for at ville sætte sin Fader på Porten og for at ville lave Ulykker på en eller anden Måde ved sin Slethed. Det var ikke til at holde ud, og Maggie sprang op fra sin Skammel uden at tænke på den svære Bog, der dundrede ned bag Kamingitteret; så løb hun hen mellem Knæene på sin Fader og sagde i en halvt grædende, halvt vred Tone:

»Fader, Tom vilde aldrig nogensinde være slem mod dig, det er jeg vis på.«

Madam Tulliver var i Køkkenet at sørge for noget godt til Aften, og Møller Tulliver blev rørt, så der var ingen, som skændte på Maggie for Bogen. Hr. Riley tog den sindigt op og så' på den, medens Faderen lo med et ømt Udtryk i sit furede Ansigt, klappede sin lille Pige på Ryggen, tog hendes Hænder i sine og holdt hende mellem sine Knæ.

»Nå, så vi må ikke sige noget ondt om Tom, hvad?« sagde Møller Tulliver og så' på Maggie med et Glimt i Øjet. Så sagde han med lavere Stemme, vendt mod Riley, som om Maggie ikke kunde høre det: »Hun forstår, hvad Folk taler om som den bedste. Og De skulde høre hende læse — det går efter en Snor, som om hun kendte det hele i Forvejen. Og immer sidder hun over sin Bog! Men det er galt — det er galt,« kom det tungsindigt som en Dæmper på denne forkastelige Stolthedsfølelse: »et Kvindfolk har ikke noget med at være så klog; der kommer ikke noget godt ud af det, er jeg bange for. Men, vil De bare tænke!« — nu fik Stolthedsfølelsen øjensynlig atter Overtaget — »hun læser Bøger og forstår dem trods de halve voksne Folk.«

Maggies Kinder begyndte at blusse i lykkelig Stolthed: hun mente, at Hr. Riley nu vilde få Respekt for hende; før havde han åbenbart ikke regnet hende for noget.

Hr. Riley bladede i Bogen, og hun kunde ikke få noget ud af hans Ansigt med dets høje Øjenbryn; nu så' han op på hende og sagde:

»Nå, kom og fortæl mig noget om Bogen her; der er nogle Billeder — lad mig høre, hvad de forestiller.«

Maggie rødmede dybere og gik uden Tøven hen ved Albuen af Hr. Riley, så' i Bogen og greb den ivrigt i det ene Hjørne; så rystede hun Manken tilbage og sagde: ^

»å, det skal jeg fortælle Dem, hvad det forestiller. Det er et skrækkeligt Billede, ikke? Men jeg kan aldrig lade være at se på det. Den gamle Kone ude i Dammen er en Heks, — de har kastet hende i for at finde ud af, om hun er en Heks eller ej, og hvis hun svømmer ovenpå, er hun en Heks, og hvis hun drukner, og så dør hun jo, så er hun uskyldig og ikke nogen Heks, men bare en stakkels, dum, gammel Kone. Men hvad kunde det så nytte hende, når hun var druknet, vel? Ja, det vil sige, så kom hun vel rigtig« nok i Himmelen, og så vilde hun få det igen hos Vor Herre. Og den skrækkelige Smed dér med Armene i Siden, som ler sådan — å, er han ikke fæl? — ham skal jeg sige Dem, hvem er. Det er egentlig Djævelen« (her blev Maggies Stemme højere og mere efter« trykkelig), »og ikke en rigtig Smed, for Djævelen skaber sig om som slemme Mennesker og går omkring og får Folk til at gøre noget slemt, og han viser sig meget tiere som en ond Mand end i nogen anden Skikkelse, fordi hvis Folk så', at han var Djævelen, og han brølede ad dem, så vilde de jo løbe deres Vej, og så kunde han ikke få dem til at gøre, hvad han vilde.«

Møller Tulliver havde hørt på Maggies Forklaring helt fortabt i Undren.

»Hvad! Hvad er det for en Bog, Tøsen har fået fat i?« brast det ud af ham til sidst.

»Daniel Defoe's »Djævelens Historie«, just ikke den rette Bog for en lille Pige,« sagde Hr. Riley. »Hvordan er den kommen mellem Deres Bøger, Tulliver?«

Maggie så' krænket og nedslået ud, medens hendes Fader sagde:

»Å, det er en af de Bøger, jeg købte ved Partridges Auktion. De var bunden ens ind alle sammen — det er godt Bogbind, hvad, — og jeg mente, det måtte være gode Bøger alle sammen. Der er Jeremy Taylors »Et helligt Liv og en salig Død«, den læser jeg tidt om Søn« dagen (Møller Tulliver følte sig ligesom på nøjere Fod med den store Forfatter, fordi han hed Jeremy til Fornavn), »og der er mange flere, mestendels Postiller vist; men de så' ens ud alle sammen, så jeg mente, de var vel af samme Surdej tilhobe. Men en skal nok ikke tage efter det ydre alligevel. Der er meget, som driller her i Verden.«

»Ja, ja,« sagde Hr. Riley i en formanende Beskyttertone og klap« pede Maggie på Hovedet. »Jeg vil råde dig til at lægge »Djævelens Historie« til Side og læse en pænere Bog. Har du ikke nogen pænere Bøger?«

»Å jo,« sagde Maggie og livede lidt op under Lysten til at godt« gøre sin Læsnings Mangfoldighed. »Jeg véd nok, at det, der står at læse i den Bog, er ikke så pænt, — men jeg kan godt lide Billederne, og så laver jeg jo også Historier om Billederne ud af mit eget Hovede. Men jeg har »Æsops Fabler« og en Bog om Kænguruer og sådan noget, og »Pilgrimens Vandring«.

»Å, det er en udmærket Bog,« sagde Hr. Riley; »den er du godt tjent med.«

»Ja, men der er en god Del om Djævelen i den,« sagde Maggie triumferende, »jeg skal vise Dem Billedet af ham i hans sande Skikkelse, da han kæmpede med Christen.«

Maggie løb med det samme hen i en Krog, sprang op på en Stol og fik ned fra den lille Reol et gammelt fedtet Eksemplar af Bunyan, der straks, uden at hun behøvede at lede det mindste, faldt op på det Billede, hun mente.

»Her er han,« sagde hun og løb tilbage til Hr. Riley, »og Tom kolorerede ham for mig med sin Farvelade, da han var hjemme sidste Ferie — Kroppen helt sort og Øjnene røde som Ild, for der er jo det bare Ild inden i ham, og det skinner ham ud af Øjnene.«

»Så, så!« sagde Møller Tulliver bydende; han begyndte at blive helt uhyggelig til Mode ved disse små Oplysninger om et Væsens ydre Fremtræden, der havde Magt nok til at skabe Prokuratorer. »Luk nu Bogen og lad os ikke høre mere af den Slags. Jeg tænkte det jo nok, — Barnet vil lære mere galt af de Bøger end godt. Gå nu ud til din Moder.«

Maggie lukkede straks nedslået Bogen, men da hun ingen Lyst havde til at gå ud til sin Moder, valgte hun den Middelvej at sætte sig hen i en mørk Krog bag sin Faders Stol og kæle for sin Dukke, som hun nu for Tiden, medens Tom var borte, havde et Anfald af Ømhed overfor; hun forsømte dens Toilette, men ødslede så mange varme Kys på den, at dens Vokskinder var bleven blege og usunde at se til.

»Har De nogentid hørt Mage?« sagde Møller Tulliver, da Maggie trak sig tilbage. »Det er Synd og Skam, at det ikke er hende, der er Drengen — hun vilde have sagt Trumf-Es til Prokuratorerne, skal jeg love for. Det er kunstigt nok« — her sænkede han Stemmen — »for jeg så' mig Moderen ud, fordi hun ikke var så overkløgtig — hun var tilmed et kønt Kvindfolk og af en rigtig husholderisk Slægt; men jeg så' mig hende ud blandt Døtrene dér, just fordi hun var sådan lidt enfoldig i det, for jeg skulde ikke have noget af at få at vide, hvor Skabet skulde stå i min egen Stue. Men se, når en selv har Forstand i Panden, kan der ingen vide, hvor den vil gå hen, og en skikkelig og enfoldig Kone kan holde det gående med at føde en dumme Drengebørn og kløgtige Tøse, til det er ligesom der er vendt op og ned på Verden. Det er svært, så det kan drille.«

Hr. Riley kunde ikke ret holde sin værdige Alvor, og han rystede lidt, medens han tog sin Pris, før han sagde:

»Men Deres Dreng er da ikke dum, vel? Jeg så' ham sidst, jeg var her, i Færd med at lave Fiskeredskaber til. Det lod han til at forstå meget godt.«

»å nej, han er ikke sådan dum — han har nok Forstand på Tingene udenom, og god jævn Fornuft til at gribe Sagerne fat fra den rigtige Side. Men han er dårligt skåren for Tungebåndet, skal De vide, og han er skral til at læse og kærer sig ikke om Bøger og staver al Ting forkert, siger de, og han er helt sky for fremmede Folk, og en hører ham aldrig sige sådanne kløgtige Ting som den lille Tøs. Og nu er det, jeg vil have ham sendt til en Skole, hvor han kan få en Kende Gled på sin Tunge og sin Pen og blive en dreven Karl. Jeg vil have, at min Søn skal kunne tage det op med de Fyre, som kan se mig over Hovedet, fordi de har bedre Oplærelse. Ikke for det, hvis Verden havde fået Lov at blive, sådan som Vorherre har skabt den, kunde jeg nok have kommet efter det og have klaret mig mod hvem som helst; men hver Del og Ting er bleven sådan kludret sammen og viklet ind i nogle urimelige Ord, som ikke ligner dem en Smule, at jeg mangen god Gang slet ikke kan hitte Rede i det. Alting snurrer sådan omkring — jo mere ærlig og ligefrem en er, des mere ør bliver en.«

Møller Tulliver tog en Slurk, sank den langsomt og rystede melankolsk på Hovedet, i Bevidstheden om at afgive Eksempel på den Sandhed, at en fuldtud normal Forstand næppe er på sin Plads i denne abnorme Verden.

»Det er meget rigtigt af Dem, Tulliver,« bemærkede Hr. Riley. »De må hellere sætte et eller to Hundrede Pund på Deres Søns Uddannelse end efterlade ham dem i Deres Testamente. Jeg véd, jeg vilde have forsøgt at gøre det samme med min Søn, hvis jeg havde haft en, skønt Gud skal vide, jeg har ikke rede Penge at spille op med som De, Tulliver, og jeg har en Flok Døtre oven i Købet.«

»Se, De véd vist nok en Skole, som lige vilde passe for Tom,« sagde Møller Tulliver uden at lade sig aflede fra sin Hensigt af nogen Medfølelse med Rileys Mangel på rede Penge.

Hr. Riley tog sig en Pris og holdt Tulliver i Spænding ved en Tavshed, som tænkte han sig om; endelig sagde han:

»Jeg véd en udmærket Lejlighed for en, der har de fornødne Penge, og det har De jo, Tulliver. Sagen er, jeg vilde ikke anbefale nogen at sende sin Søn til en almindelig Skole, hvis han havde Råd til noget bedre. Men hvis nogen ønskede at skaffe sin Søn en udmærket Undervisning og Opdragelse et Sted, hvor han kom til at leve i nær Omgang med sin Lærer, og det en Lærer af første Sort — så véd jeg en for ham. Jeg vilde ikke nævne den Lejlighed for enhver som helst, for jeg tror ikke, enhver som helst vilde kunne komme i Betragtning, selv om han ønskede det, men jeg nævner det for Dem, Tulliver — her mellem os.«

Det vedholdende spørgende Blik, hvormed Møller Tulliver havde vogtet på sin Vens Orakelåsyn, blev helt ivrigt.

»Nå, lad os da høre,« sagde han og satte sig behageligt til Rette i sin Stol som en Mand, der regnes for værdig til at modtage vigtige Meddelelser.

»Han er en Oxford Mand,« sagde Hr. Riley med Vægt og kneb Læberne sammen og så' på Tulliver for at iagttage Virkningen af en så lovende Oplysning.

»Hvad! er han Præst?« sagde Tulliver lidt tvivlende.

»Ja og Magister. Biskoppen sætter megen Pris på ham, har jeg hørt; det var da for Resten Biskoppen, der skaffede ham hans nuværende Embede.«

»Nej?« sagde Møller Tulliver, for hvem det ene var lige så vidunderligt som det andet i denne fremmede Forestillingskreds. »Men hvorfor vil han da have Tom i Huset?«

»Ja, ser De, han holder meget af at undervise og vil gerne holde Studierne ved lige, og det har en Præst ikke megen Lejlighed til gen« nem sine Embedsforretninger. Han er villig til at tage et Par Drenge som Elever for at udfylde sin Tid på en fordelagtig Måde. Drengene vilde være ganske som Medlemmer af Familien — det allerbed« ste, der kunde times dem — og altid under Stellings Opsigt.«

»Men tror De nu også, de vilde give den kære Dreng to Gange af Buddingen?« sagde Madam Tulliver, der nu var kommen ind igen. »Han holder så gruelig meget af Budding, og sådan som han vokser nu — det er skrækkeligt at tænke sig, at de skulde give ham for lidt Mad.«

»Og hvad Pris vilde han forlange?« spurgte Møller Tulliver; han følte instinktmæssigt, at denne uforlignelige Magister måtte betales dyrt for sin Umage.

»Ja se, jeg véd en Præst, som tager halvandet Hundrede af sine yngste Elever, og han bærer ikke Vand mod Stelling, den Mand jeg taler om. Jeg véd fra bedste Kilde, at en af de mest fremragende Mænd i Oxford har sagt: Stelling kunde vinde de højeste Udmær« kelser, hvis han vilde. Men han bryder sig ikke om Universitetsud« mærkeiser. Han er en rolig Mand — gør ingen Spræl.«

»Ja, det er meget bedre — meget bedre,« sagde Møller Tulliver, »men halvandet hundrede er en grov Pris. Jeg havde aldrig tænkt mig at give så meget.«

»Det vil jeg sige Dem, Tulliver, — en god Uddannelse er billig til den Pris. Men Stelling er moderat i sine Betingelser — han er ikke pengegridsk. Jeg tvivler ikke på, at han vil tage Deres Søn for hun« drede, og det vilde De ikke få mange andre Præster med til. Jeg skal skrive til ham om det, hvis De synes.«

Møller Tulliver gned sig på Knæene og så' eftertænksomt på Gulvtæppet.

»Men kanske han er Ungkarl,« bemærkede Madam Tulliver i Pav« sen, »og Husholdersker giver jeg ikke meget for. Der var min Bro« der, som nu er død og borte, han havde en Gang en Husholderske, og hun rystede de halve Dun ud af hans bedste Seng og pakkede dem sammen og sendte dem væk. Og hvad Linned, hun stak til Side, er slet ikke til at beskrive — Stott hed hun. Jeg vilde tage min Død over at skulle sende Tom et Sted hen, hvor der var Husholderske, og det håber jeg da, du aldrig kan tænke dig, Tulliver.«

»De kan være ganske rolig, hvad det angår, Madam Tulliver,« sagde Hr. Riley, »Stelling er nemlig gift med så flink en lille Kone, som nogen Mand kan ønske sig. Der er ikke noget bedre lille Væsen i Verden; jeg kender hendes Familie godt. Hun ligner meget Dem i Ansigtet — lyst krøllet Hår. Hun er af en god Mudport Familie, og i de Kredse bliver der ikke taget imod enhver Frier. Men Stelling er ikke et Dusinmenneske. Han er endda egen nok med de Folk, han har Lyst til at have at gøre med. Men jeg antager, han ikke vilde have noget imod at tage Deres Søn — jeg antager, han ikke vilde, når jeg forebragte ham det.«

»Jeg véd ikke, hvad han skulde kunne have imod Knægten,« sagde Madam Tulliver, der følte sig lidt fornærmet i sin Egenskab af Moder, »så nysselig rød og hvid en Knægt, som nogen vil se.«

»Men der er en Ting, som står mig for Hovedet,« sagde Møller Tulliver efter længe at have undersøgt Gulvtæppet og lagde Hovedet på Skak og så' på Riley. »Mon tro ikke en Præst er lige som vel højlærd til at lære en ung Fyr op i Købmandsskab og de Dele? Jeg har immer tænkt mig, at Præsternes Lærdom var af den Slags, som ikke går denne Verden an. Og det er ikke det, jeg vil have Tom til. Jeg vil have, han skal forstå sig på Regnskab og skrive, som det var prentet, og tage Skøn over al Ting i en Fart og være med på, hvor Folk vil hen, og på, hvordan man skal sætte al Ting frem i Ord, som der ikke kan hænges en Proces på. Det kalder jeg en Kunst, der er noget ved,« sluttede Møller Tulliver og rystede på Ho« vedet, »når en kan lade en Mand vide, hvad en mener om ham, uden at komme af med Penge for det.«

»å, bedste Tulliver«, sagde Riley, »De er helt galt på det, hvad Præsterne angår; alle de bedste Lærere er Præster. De Lærere, som ikke hører til Gejstligheden, er det for det meste meget dårligt bes vendt med . . . .«

»Ja, det passer på den Jacobs ved Læreanstalten,« indskød Møller Tulliver.

»Javist, — det er gerne Folk, det er gået galt for i andre Håndteringer. Men en Præst er en Gentleman af Kald og Opdragelse, og desuden sidder han inde med de Kundskaber, der kan give en Dreng det rette Grundlag og forberede ham til at slå ind på hvad Vej, det skal være. Det kan nok være, der er Præster, som er rene Bogmennesker, men Stelling er ikke af den Slags, kan De forlade Dem på — det er en Mand, som véd, hvad Klokken er slået, skal jeg sige Dem. Han er ikke længe om at forstå en Ting. De taler om at regne; De behøver bare at sige til Stelling: »Jeg ønsker, at min Søn skal blive en udlært Regnemester,« og så kan De lade ham om Resten.«

Hr. Riley holdt et Øjeblik inde, medens Møller Tulliver, noget beroliget hvad en gejstlig Lærer angik, sad og forestillede sig, hvordan han vilde indprente Hr. Stelling: »Jeg vil have, at min Søn skal lære Regning.«

»Ser De, kære Tulliver,« vedblev Riley, »når Talen er om en gennemdannet Mand som Stelling, går han ikke af Vejen for at påtage sig en hvilken som helst Undervisningsgren. Når en Arbejder forstår at bruge sit Værktøj, kan han lave en Dør lige så vel som et Vindue.«

»Ja, det er sandt nok,« sagde Møller Tulliver; nu var han næsten overbevist om, at Præster måtte være de bedste Lærere.

»Nå ja, nu skal jeg sige Dem, hvad jeg vil gøre for Dem,« sagde Riley, »og det vilde jeg ikke gøre for alle og enhver. Jeg vil tale med Stellings Svigerfader eller sende ham et Par Ord, når jeg kommer tilbage til Mudport, om at De ønsker at anbringe Deres Dreng hos hans Svigersøn; så tænker jeg nok, Stelling skriver til Dem og sender Dem sine Betingelser.«

»Men det jager vel ikke, hvad?« sagde Madam Tulliver; »for jeg håber da ikke, Tulliver, du vil lade Tom begynde på hans nye Skole før til St. Hans. Han begyndte på Læreanstalten ved Fruedags Tid, og det kom der da ikke noget godt ud af.«

»Nej vist så, Bessy, brygger du med dårlig Malt på Mikkelsdag, bliver det noget sølle øl,« sagde Møller Tulliver og blinkede og smilede til Riley, rimelig overlegen som den er, der har en køn Kone, der er ham kendelig underlegen i Intelligens. »Men det er sandt nok, at det ikke jager, — det kan du have Ret i, Bessy.«

»Det var måske nok så godt ikke at opsætte for længe at tage en Bestemmelse,« sagde Riley sindigt; »for Stelling kan få Hen ven« delse fra anden Side, og jeg véd, at han ikke vil tage flere i Huset end højst to eller tre. Hvis jeg var Dem, tror jeg, jeg vilde træde i Forbindelse med Stelling med det samme: De behøver ikke at lade Drengen rejse før til St. Hans, men jeg vilde foretrække at være på den sikre Side og se til, at ingen kom mig i Forkøbet.«

»Ja, det kan der være noget i,« sagde Møller Tulliver.

»Fader,« kom det nu fra Maggie, der ubemærket havde sneget sig hen til sin Faders Albue igen og hørte efter med åben Mund, me« dens hun holdt sin Dukke med Hovedet nedad og klemte dens Næse ind mod Træet i Stolen, »Fader, er det langt herfra, det Sted, Tom skal til; kan vi aldrig tage hen at besøge ham?«

»Jeg véd det ikke, min Tøs,« sagde Faderen blidt. »Spørg Hr. Riley; han kan sige det.«

Maggie stillede sig rask foran Riley og sagde: »Må jeg spørge, Hr. Riley, hvor langt borte er det?«

»å, langt, langt herfra,« svarede denne Herre, som havde den An« skuelse, at man altid skal tale spøgende til Børn, når de ikke er uar« tige. »Du må låne Syvmilestøvlerne for at nå hen til ham.«

»Det er noget Snak!« sagde Maggie og rystede overlegent på Hovedet og vendte sig bort med Tårer i Øjnene. Hun begyndte at se skævt til Riley; det var åbenbart, at han troede, hun var dum, og ikke regnede hende for noget.

»Hys, Maggie, skam dig, at komme med Spørgsmål og snakke med,« sagde hendes Moder. »Kom og sæt dig på din Skammel og ti bum« stille. Men,« tilføjede Madam Tulliver, som selv var bleven urolig, »er det så langt borte, at jeg ikke kan vadske og stoppe om ham?«

»En femten Mil, ikke mere,« sagde Hr. Riley. »De kan magelig køre frem og tilbage på én Dag. Eller — Stelling er en elskværdig, gæstfri Mand — han vil med Fornøjelse huse Dem.«

»Men bare det ikke er for langt borte for Linnedet,« sagde Madam Tulliver modfalden.

Men nu kom Aftensmaden meget belejligt og udskød denne Van« skelighed, hvorved Hr. Riley fritoges for den Umage at foreslå en Udvej eller Mellemform — noget han ellers utvivlsomt vilde have påtaget sig, thi man vil have forstået, at han var en overordentlig forekommende Herre. Og han havde virkelig gjort sig den Ulejlighed at anbefale Hr. Stelling til sin Ven Tulliver uden at kunne vente at få nogen håndgribelig og solid Fordel deraf — trods de indirekte Tegn på det modsatte, som måske vilde have vildledt en altfor skarpsindig Iagttager. Der gives nemlig intet mere vildledende end Skarpsindighed, hvis den en Gang har fået en gal Fært; og en Skarpsindighed, der går ud fra, at Menneskene som oftest handler og taler efter bestemte Motiver med et klart bevidst Formål i Sigte, vil uvægerlig spilde sin Møje på indbildte Spor. Gridske Intriger og snedige Overlæggelser, der skal føre til et selvisk Mål, spiller ingen stor Rolle undtagen i Dramatikerens Verden: til sligt kræves der et alt for anspændt åndeligt Arbejde, til at særlig mange Godtfolk kan gøre sig skyldige deri. Det er nemt nok at ødelægge Livet for vore Naboer uden så megen Ulejlighed; det kan vi gøre ved magelig Eftergiven og magelig Forsømmen, ved Hverdagsløgne, vi knap selv kan give os Grunde for, ved små Bedragerier, der opvejes ved små slet anbragte Venligheder, ved ubehændige Smigrerier og kluntede Stikpiller. Folk, som de er flest, lever fra Hånden og i Munden med en lille Børneflok af umiddelbare Ønsker og Fornødenheder — det meste, man gør, er at rive en Bid til sig for at stille de hungrige Unger, og man tænker ikke stort på Sædekorn eller på næste års Høst.

Hr. Riley var Forretningsmand og ikke ligegyldig overfor sin egen Interesse, men selv han påvirkedes mere af Smådrifter end af vidtskuende Planer. Han havde ingen underhånds Forståelse med Pastor Walter Stelling; tværtimod vidste han såre lidt om denne Magister og om, hvad han duede til — måske ikke fuldt ud nok til at berettige så kraftig en Anbefaling, som han havde givet ham overfor sin Ven Tulliver. Men han troede, at Hr. Stelling var en udmærket klassisk

Filolog; det havde nemlig Gadsby sagt, og Gadsby var kødelig Fætter til en Oxfordmanuduktør, hvilket var et bedre Grundlag for hans Tro end selv hans egen Iagttagelse kunde have været, thi skønt Hr. Riley havde fået et Præg af klassisk Dannelse i den store Latinskole i Mudport og havde Bevidsthed om i al Almindelighed at kunne Latin, var det ikke just hans Sag at forstå et eller andet særligt be« stemt Stykke Latin. Ganske vist sad der en uhåndgribelig Duft igen fra hans Ungdoms Samkvem med »De Senectute« og Fjerde Bog af Æneiden, men dens klassiske Karakter kunde nu ikke længer skelnes bestemt, og den mærkedes blot i hans Værdighed og højere Sving, når han holdt Auktion. Så var Stelling en Oxford Mand, og Oxford« mændene var altid — nej, det var Cambridgemændene, der altid var gode Matematikere. Men en Mand, der havde Universitetsuddannelse kunde undervise i hvad det skulde være, navnlig da en Mand som Stelling, der havde holdt en Tale i Mudport ved en politisk Fest og var kommen så godt fra det, at alle Folk sagde, at denne her Sviger« søn til Timpson var en kløgtig Fyr. Det var ikke mere end billigt, at en Mudporter fra St. Ursulas Sogn viste sig forekommende mod en Svigersøn af Timpson, når Lejlighed bød sig; thi Timpson var en af de bedste og mest formående Mænd i Sognet og havde en god Del Forretninger, som han forstod at give i de rigtige Hænder. Hr. Riley holdt af den Slags Folk, ganske bortset fra, hvad Penge der ved deres gode Dømmekraft kunde ledes fra mindre værdige Lommer ind i hans, og det vilde være ham en Tilfredsstillelse at sige til Timpson, når han kom hjem: »Jeg har skaffet Deres Svigersøn en god Elev at have i Huset.« Timpson havde mange Døtre, det havde Riley Sympathi med, og dertil kom, at han nu i næsten femten år hver Søndag havde været vant til at se Louisa Timpsons lyskrøllede Ansigt i Nabo« stolen: det lå da nær, at hendes Mand måtte være en dygtig Lærer. Desuden kendte Riley ingen anden Lærer, han havde større Grund til at anbefale: hvorfor skulde han da ikke anbefale Stelling? Hans Ven Tulliver havde spurgt ham til Råds; det er altid så kedeligt blandt Venner at måtte sige, at man ikke har noget Råd at give. Og når man i det hele taget giver et Råd, er det bare dumt ikke at gøre det med et Udtryk af Overbevisning og vel grundet Kundskab. Man gør det til sin Ejendom, idet man fremfører det, og kommer ganske naturligt til at holde af det. Sådan gik det med Hr. Riley; han vidste til at begynde med ikke noget ufordelagtigt om Stel« ling og undte ham vel, for så vidt han overhovedet havde nogen Følelser overfor ham; men aldrig så snart havde han anbefalet ham, før han begyndte at tænke med Beundring på en Mand, der var bleven anbefalet af så stor en Autoritet, og han vilde snart have fået så varm Interesse for Sagen, at hvis Møller Tulliver, når det kom til Stykket, ikke havde villet sende Tom til Stelling, vilde Riley have regnet sin »Ven af den gamle Skole« for det dumstædigste Menneske af Verden.

Hvis Læseren går meget hårdt i Rette med Hr. Riley, fordi han gav en Anbefaling på så løst et Grundlag, er han efter min Mening lovlig streng imod ham. Hvordan kunde man forlange af en Auktionsholder og Taksator i gamle Dage, en Mand, der næsten helt havde glemt sit Skoledrengelatin, at han skulde vise så nøjeregnende en Finfølelse, når den ikke en Gang altid findes hos højtdannede Fagmænd i vor Tid med dens fremskredne Moral?

Er man blot noget af et Hjertemenneske, er det heller ikke så let at lade være at vise en Tjeneste, og en Tjeneste kan ikke virke til alle Sider. Naturen selv giver stundom en ubehagelig Snylter Bo på et Dyr, som den ellers ikk» vil noget ondt. Nu vel? Vi beundrer dens Omhu for Snylteren. Hvis Hr. Riley var veget tilbage for at give en Anbefaling, der ikke var solidt erfaringsmæssigt grundet, havde han ikke kunnet hjælpe Hr. Stelling til en betalende Elev, og det vilde ikke have været så godt for den velærværdige Herre. Og dertil må man tage i Betragtning, at alle de hyggelige og selvbehagelige vage Småforestillinger — om at gøre sig gode Venner med Timpson, om at være Rådgiver, når man bad ham derom, om at indgyde sin Ven Tulliver forøget Agtelse, om at sige noget og sige det med Vægt, — at alt dette og andre uhåndgribelige Ingredienser, der sammen med Kaminvarmen og Toddyen prægede Hr. Rileys Sindstilstand ved denne Lejlighed, rent vilde være gået i Vadsken.

FJERDE KAPITEL.

Tom ventes.

Det var en stor Skuffelse for Maggie, at hun ikke fik Lov til at køre med i Giggen med sin Fader, da han drog af for at hente Tom hjem fra Læreanstalten; men det var for vådt om Morgenen, sagde Madam Tulliver, til at en lille Pige kunde komme ud med sin bedste Hue. Maggie stillede sig meget kraftigt på det modsatte Standpunkt, og det var en ligefrem Følge af denne Meningsforskel, at da Moderen var i Færd med at børste det genstridige sorte Hår, snoede Maggie sig pludselig fra hende og dyppede sit Hoved i Vandfadet ved Siden af — i det hævngerrige Forsæt, at der ikke skulde blive nogen Ud« sigt mere til Krøller i Dag.

»Maggie, Maggie,« udbrød Madam Tulliver; hun sad stiv og hjælpeløs med Børsterne i Skødet. »Hvad skal der blive af, når du er så uskikkelig I Jeg skal sige det til Tante Jane og Tante Sophy, når de kommer næste Uge, og så vil de aldrig holde af dig mere. å nej, å nej, sikken dog det rene Forklæde ser ud, vådt over det hele. Folk vil da mene, det er en Straf over mig, at jeg har fået sådan et Barn — de vil tro, jeg har gjort noget slemt.«

Før denne Formaningstale var færdig, var Maggie allerede ude af Hørevidde; hun løb op til det store Loftsrum, der lå under det høje gamle Tag, og rystede i Farten Vandet fra sine sorte Lokker, som en Skye Terrier, der er sluppen op fra sit Bad. Dette Loft var Maggies Yndlingstilflugt på Regndage, når det ikke var for koldt; her sled hun alt sit onde Lune ud og talte højt til de ormstukne Gulve og ormstukne Hylder og til de mørke Bjælker med Spindelvævsguirlanderne, og her havde hun en Fetisch, som hun straffede for alt, hvad der gik hende imod. Det var en stor Dukkekrop af Træ, der en Gang havde haft så runde, stirrende Øjne over så røde Kinder, som man kunde ønske sig, men nu havde skæmmet sig fuldstændig i et langt Liv af Lidelser på andres Vegne. Tre Søm, der var ban« kede ind i Hovedet, bar Vidne om det samme Antal Kriser i Maggies niårige Livskamp; hun havde fået Tanken til denne søde Hævn ved at se Billedet i den gamle Bibel af Jael, der tager Sisera af Dage. Det sidste Søm var bleven slået ind med usædvanlig rasende Kraft, thi Fetischen forestillede ved den Lejlighed Tante Jane Glegg. Men umiddelbart efter var Maggie kommen i Tanker om, at hvis hun slog mange Søm ind, vilde hun ikke så godt kunne forestille sig, at det gjorde ondt, når hun slog Hovedet mod Væggen, og hun vilde ikke kunne gøre det godt eller lege, at hun lagde Omslag om det, når hendes Vrede havde lagt sig; thi selv Tante Jane kunde man have ondt af, når hun var kommen meget til Skade og var bleven fuldt ud ydmyget, så hun bad sin Søsterdatter om Forladelse. Siden den Tid havde hun ikke banket flere Søm ind, men havde stillet sin Lidenskab ved skiftevis at gnide og slå Træhovedet mod de rå Mursten i de to store firkantede Skorstene, der støttede Taget som Piller. Sådan gjorde hun nu til Morgen, da hun kom op på Loftet, alt medens hun hulkede med en Lidenskabelighed, der udelukkede enhver anden Form af Bevidsthed — selv Erindringen om den Modgang, der havde voldt den. Endelig, da Hulkenen var bleven roligere, og Gnidningen mindre voldsom, faldt der en pludselig Solstråle gennem Loftslugen hen over de ormstukne Hylder og fik hende til at kaste Fetischen bort og løbe hen til Vinduet. Solen brød virkelig frem; Larmen fra Møllen fik atter en munter Klang; Ladedørene stod åbne, og Snap, den pudsige, brunplettede Terrier med det ene Øre bagud, løb om og snusede uvist, som søgte den efter en Kammerat. Det var ikke til at stå for. Maggie rystede sit Hår tilbage, løb ne« denunder, greb sin Hue uden at tage den på, spejdede for sig, fo'r så langs med Smøgen for ikke at støde på sin Moder og var rask ude i Gården, hvor hun snurrede rundt som i pythisk Ekstase og sang ud alt imedens: »Snap, Snap, Tom kommer hjem,« medens Snap dansede bjæffende omkring hende, som vilde den give til Kende, at skulde der Støj til, kunde man blot komme til den.

»Hov, hov, lille Jomfru, hun bliver ør i Hovedet og falder i Skarnet,« sagde Mestersvenden Luke, en høj, bredskuldret Mand på de fyrre med sorte Øjne og sort Hår og et Overtræk af Mel over det hele.

Maggie holdt op med at snurre rundt og sagde, endnu lidt usikker på Benene: »å nej, jeg bliver ikke ør, Luke; må jeg gå op i Møllen med dig?«

Maggie holdt meget af at færdes rundt om i den store Mølle og kom tit derfra med så meget hvidt Pudder i sit sorte Hår, at hendes mørke Øjne glimtede med ny Glans ved Modsætningen. Den magtfulde Drønen, de store Stenes ustandselige Drejen, der fyldte hende med en vag, dejlig Ærefrygt, som stod hun overfor en Kraft, der ikke lod sig beherske — Melet, som uophørligt strømmede og strøms mede ned, — det fine, hvide Pudder, der lagde sig blødt og milds nende over alt og fik selve Spindelvævene til at se ud som eventyrs ligt Kniplingsværk — den søde, rene Duft af Melet — alt bidrog til at give Maggie en Følelse af, at Møllen var en lille særlig Verden, som ikke havde at gøre med hendes Hverdagsliv udenfor. Edders kopperne navnlig var Genstand for hendes Spekulationer. Mon de havde nogen Slægt udenfor Møllen? I så Fald måtte der være pins lige Vanskeligheder, når Familierne kom sammen — en fed, melet Edderkop, som var vant til at spise sin Flue rigtig godt dyppet i Mel, måtte ikke befinde sig vel ved sin Fætters Bord, hvor Fluen serves redes au naturel, og Edderkoppemadammerne fra hver sin Kant måtte blive ubehageligt overraskede ved sådan de andre så' ud. Men den Del af Møllen, hun bedst kunde lide, var det øverste Stoks værk, — Kornbingen, hvor der var store Dynger Hvede, hun kunde sidde på og glide ned ad, så meget hun vilde. Hun plejede at mos vere sig på den Måde, medens hun snakkede med Luke, overfor hvem hun var meget meddelsom, da hun gerne vilde, at han skulde have gode Tanker om hendes Forstand, sådan som Faderen havde.

Måske hun følte det nødvendigt at hævde sin Stilling overfor ham netop nu, thi medens hun sad og gled på den Korndynge, i hvis Nærhed han syslede, sagde hun i den høje Tone, der krævedes under Møllekonversation:

»Du har vist aldrig læst nogen anden Bog end Bibelen, vel Luke?«

»Nej, Jomfru, — og inte stort af den heller,« sagde Luke såre frimodigt. »Jeg er inte meget læsendes af mig.«

»Men skulde jeg ikke låne dig en af mine Bøger, Luke ? Jeg har ikke sådan nogle meget fine Bøger, som du vilde have let ved at læse; men der er »Pugs Rejse i Europa« — der kunde du få al Ting at vide om Menneskene rundt i Verden, og hvis du ikke kunde for« stå Læsningen, så vilde Billederne hjælpe dig — der ser man, hvordan de Mennesker ser ud, og hvad de tager sig til. Der er Hollændeme, de er så tykke og ryger Tobak — og en sidder på en Tønde.«

»Nej, Jomfru, jeg har inte store Tanker om Hollænderne. Der er ingen Plaser ved at kende noget til dem.«

»Ja men, det er vores Medmennesker, Luke — vi bør vide Besked om vores Medmennesker.«

»Det har vist inte stort på sig med det Medmenneskeri, Jomfru; jeg véd bare, at min gamle Husbond, han forstod sine Ting, og han sagde lige så tit: »Jeg vil være en Hollænder, om jeg nogentid sår min Hvede uden at lægge den i Lage«; og det skulde sige så meget som, at en Hollænder og en Gæk kom noget nær ud på ét. Nej, nej, jeg skal inte bryde mit Hoved med Hollændere. Der er Gække nok — og Keltringer nok på det Lav — at vi inte har nødig at se i Bøgerne efter dem.«

»Nå ja,« sagde Maggie, noget forbløffet over Lukes uventet bestemte Meninger om Hollænderne, »måske du vilde synes bedre om »Naturlivet« da — det er ikke Hollændere, det er sådan Elefanter og Kænguruer og Desmerkatten og Klumpfisken og Fuglen som sidder på Halen — nu kan jeg ikke huske, hvad den hedder. Der er Lande, som er fulde af den Slags Kræ, sådan i Stedet for Heste og Køer. Kunde du ikke lide at kende noget til dem, Luke?«

»Nej, Jomfru, jeg har mit med at holde Regnskab med Melet og Kornet — det duer inte for mig at vide Besked med så meget udenom. Det er det, som bringer Folk i Galgen — at de vil vide Besked med hver evige Ting uden det, de skal tjene deres Brød ved. Og det er sagtens mestendels Løgn, hvad der står trykt i Bøgerne; allenfals er det da sådan med de Blade Trykpapir, de råber med på Gaderne.«

»Å, du har det ligesom min Broder Tom,« sagde Maggie, som ønskede at give Samtalen en behagelig Vending. »Tom bryder sig ikke om at læse. Jeg holder så meget af Tom, Luke, — mere end af nogen anden her i Verden. Når han bliver stor, skal jeg styre Huset for ham, og vi skal altid være sammen. Jeg kan fortælle ham alt, hvad han ikke véd. Men Tom er alligevel så klog, om også han ikke holder af Bøger; han er så udmærket til at lave Piskesnærte og Kaninbure.«

»Nå ja,« sagde Luke, »men han vil nok inte blive så god, for Kaninerne er døde til Hobe.«

»Døde,« skreg Maggie og sprang op fra sit glidende Sæde på Kornet. »Nej, men Luke dal Er det sandt! Påde den hængeørede og den spættede Hun, som Tom gav alle sine Penge for?«

»Så døde som Muldhvalpe,« sagde Luke; han tog Sammenligningen fra Kadaverne nede på Stalddøren.

»å Gud, Luke,« sagde Maggie ynkeligt, og store Tårer rullede hende ned ad Kinderne; »Tom bad mig se efter dem, og det har jeg glemt. Hvad skal jeg gøre?«

»Ja, se Jomfru, de var jo i det Huggehus på den anden Kant, og det lå ingen på at passe dem. Master Tom har sagtens sagt til Harry om at give dem Æde, men Harry kan man inte lide på over et Dørtrin — det er så skidt en Knægt, som nogen Tid har sat Fod i Gården, det er vist. Han sanser aldrig andet, end hvad han skal have i Livet — så gid Utingen sad der.«

»å, Luke, Tom bad mig, at jeg endelig måtte huske Kaninerne hver Dag, men det kunde jeg da ikke, når jeg ikke kom til at tænke på dem, vel? å, han vil blive så vred på mig, det véd jeg, og så bedrøvet for sine Kaniner — og jeg er også så be« drøvet. å, hvad skal jeg gøre?«

»Hun skal inte tage sig det nær, Jomfru,« trøstede Luke, »det er nogle sølle Kræ, de her hængeørede Kaniner — de var kanske døde endda, om også de havde fået Æde. Der er ingen Trivsel ved den Slags forkerte Ting; Vor Herre vil inte vide af dem. Han har gjort Kaninernes Øren til at ligge bag ud, og det er den skære Obsternasighed at få dem til at hænge ned som på en Buldogge. Master Tom vil nok vare sig for at købe sådan noget en anden Gang. Hun skal inte tage sig det nær, Jomfru. Vil hun inte gå med hjem til mit og se til min Kone? Jeg skal lige nu af Sted.«

Indbydelsen bortledede Maggies Kummer på en behagelig Måde, og hendes Gråd stilnede lidt efter lidt, som hun strøg af Sted ved Lukes Side hen til hans hyggelige lille Hus, der lå i Yderkanten af Møllegårdens Mark med sine Æble« og Pæretræer og med en tilbygget Svinesti som Kronen på sin Værdighed. Madam Moggs, Lukes Kone, var et ubetinget tiltalende Bekendtskab. Hun lagde sin Gæstfrihed for Dagen ved Hjælp af Sirupsbrød og sad inde med forskellige Kunstværker. Maggie glemte rent ud, at hun havde særlige Grunde til at være bedrøvet nu til Morgen, medens hun stod på en Stol og så' på en interessant Serie Billeder, der fremstillede den forlorne Søn, kostumeret som Sir Charles Grandison, undtagen at han, som man kunde vente det af hans mangelfulde moralske Hold« ning, ikke viste samme Smag og Karakterstyrke som denne udmær« kede Helt og undlod at bære Paryk.