Charles Dickens

Nicholas Nickleby

Digitaliseret af SFA-89  2016

ISBN  9788771940541 

FORORD

af Charles Dickens

Jeg begyndte på denne fortælling et par måneder efter, at Pickwick-klubben var færdig. Dengang eksisterede der en hel del billige Yorkshireskoler. Nu er der meget få.

Privatskoler har længe været et slående eksempel på, hvor uhyggeligt vi her i England forsømmer undervisningsvæsnet, og hvor lidt staten sætter ind på at benytte det som midlet til at danne gode eller dårlige borgere og ulykkelige eller lykkelige mennesker. Enhver, der havde vist sig uegnet til nogen anden levevej, kunne uden eksamen eller kvalifikationer åbne en skole hvorsomhelst, selvom kvalifikationer på højde med det, han tog sig på, krævedes af den læge, der påtog sig at bringe en dreng til verden eller måske en dag være der, når han måtte forlade den. Der forlangtes fagkundskab af en apoteker, en sagfører, en slagter, en bager og en mand der ville lave lysestager, i alle erhverv og beskæftigelser - undtagen af en skoleleder og underviser. Og selvom skolemænd som race betragtet var, som man kunne vente af denne tingenes tilstand - tåber og svindlere, der klarede sig fint på de betingelser — var disse skoleejere i Yorkshire det laveste og mest rådne trin på hele stigen. De sjakrede med nærighed, forældres ligegyldighed eller uvidenhed og børns hjælpeløshed, de var så uvidende, snuskede og brutale, at ingen med respekt for sig selv ville have overladt dem en hest eller en hund. De var den værdige hjørnesten i en bygning, som man aldrig har set magen til her i verden, når det drejer sig om absurd og storslået nedladende laissez-aller forsømmelighed. 

Af og til hører man, at der anlægges sag mod en udygtig læge for at få erstatning for, at han har ødelagt et brækket lem i stedet for at kurere det. Men hvad med de hundredtusinder, der har lidt overlast på sjæl og forstand for stedse, fordi udygtige ignoranter påtog sig at forme dem?

Jeg omtaler denne race, såvel som arten fra Yorkshire, i fortid. Den er ikke helt forsvundet, men dag for dag går det tilbage for den. Der ligger dog stadig et langt dagværk forude for os med hensyn til vort undervisningsvæsen, det skal Herren vide, omend der er sket meget for at ændre og forbedre tingene i de senere år. 

På nuværende tidspunkt skal jeg ikke kunne sige, hvordan jeg først kom til at høre om disse Yorkshireskoler. Jeg ved, at det var, mens jeg var et ikke særlig robust barn, der sad trygt hjemme med hovedet fuldt af bøger, om Sancho Pancha og Tim Piper og andre digtede figurer, men jeg ved, at det var dengang, jeg først blev opmærksom på dem, og at det kom af, at en eller anden dreng var kommet hjem med blodforgiftning, fordi hans ven, filosof og vejleder i Yorkshire havde åbnet en byld med en blækket pennekniv. Indtrykket forlod mig i hvert fald aldrig. Jeg har altid været nysgerrig med hensyn til de Yorkshireskoler, og lang tid efter faldt jeg tilfældigvis, og mere end én gang, over flere oplysninger om dem, og efter at jeg nu som forfatter havde en kreds at henvende mig til, besluttede jeg at skrive om dem.

Derfor tog jeg op til Yorkshire, inden jeg begyndte på denne bog, i meget hårdt vintervejr, som det er ret præcist beskrevet her i bogen. Da jeg gerne ville træffe et par skolemestre, og på forhånd havde fået et vink om, at disse herrer kunne være så bly, at de ikke rigtig syntes, de kunne modtage besøg af forfatteren til Pickwickklubben, rådførte jeg mig med en ven, en jurist, som havde sine forbindelser deroppe, og vi planlagde et fromt bedrag. Han gav mig introduktionsskrivelser, så vidt jeg husker i en rejsefælles navn. De drejede sig om en ikke-eksisterende lille dreng, søn af en enke, der ikke vidste, hvad hun skulle stille op med ham, og som ville prøve at formå nogen ikke altfor velvillige slægtninge til at bistå hende ved at foreslå dem at få ham sendt til en Yorkshire-skole. Jeg forestillede en ven af denne rådvilde dame, tilfældigvis med ærinde på de kanter. Skrivelserne bad forskellige folk, han kendte lidt til deroppe, om at være mig behjælpelige med at skaffe oplysninger om en eller anden nærliggende skole, og dermed gøre ham en tjeneste. Jeg besøgte flere steder, hvor der efter sigende skulle ligge tæt med disse skoler, men fik først lejlighed til at aflevere min introduktionsskrivelse i en by, som jeg ikke skal nævne her. Adressaten var ikke hjemme, men samme aften i snestorm indfandt han sig på den kro, hvor jeg boede. Det var efter middagsmadstid, men det faldt ikke svært at overtale ham til at slå sig ned i en lun krog ved kaminen og dele den vin, jeg havde bestilt.

Jeg er bange for, at han er død nu. Jeg husker ham som en jovial, rødmosset mand med et stort, bredt ansigt, jeg husker, at vi hurtigt kom på talefod, og at vi snakkede om alt muligt - undtagen skoler, som han gjorde alt for at undgå at komme ind på. Jeg spurgte i overensstemmelse med brevet, om der lå en eller anden større skole her i nærheden? Jo, der lå da en, der var temmelig stor. Var det en god skole? Den var vel så god, som den slags nu engang er, det kan man jo se forskelligt på. Her faldt han hen til at betragte flammerne i kaminen og fløjte lidt hen for sig selv. - Så snart jeg vendte tilbage til det emne, vi lige forinden havde snakket om, vågnede han op igen, men hvor mange gange jeg end forsøgte, kunne jeg ikke bare strejfe emnet »skoler« - selv når han sad midt i et latterudbrud - uden at bemærke, at han skiftede ansigtsudtryk og virkede ubehageligt til mode. Da vi havde tilbragt et par timer på den måde, og meget hyggeligt, brød han pludselig op, tog sin hat, lænede sig ind over bordet, så mig lige i ansigtet og sagde sagte: »Altså, Mister, vi har haft det rart sammen, så nu snakker jeg rent ud til Dem. De må ikke lade hende, enken, sende hendes lille dreng til en af vores skolemestre, så længe der er en ligkiste i London, hun kan putte ham i, eller en rendesten, hun kan sende ham ud og sove i. Jeg holder ikke af, at man snakker ondt om ens naboer, og dette her siger jeg kun til Dem, i fortrolighed. Men jeg kan sgu ikke gå hjem i min seng uden at sige til Dem, for hende, enkens skyld, at hun skal holde sin lille dreng fra de skoler, sålænge der er en ligkiste i London at putte ham i, eller en rendesten at sende ham ud og sove i!« Efter den eftertrykkelige gentagelse, og så alvorlig, at hans store ansigt så dobbelt så stort ud, gav han mig hånden og gik hjem. Jeg har aldrig truffet ham siden, men der er nok noget af ham i John Browdie. Men hensyn til de herrer, jeg beskæftigede mig med, skulle jeg måske lige citere lidt fra det oprindelige forord til denne bog: 

»Det har under offentliggørelse (som feuilleton) af denne bog moret og glædet forfatteren at høre fra venner deroppe på egnen og læse i forskellige komiske indlæg om ham i provinsaviser, at der er mere end en Yorkshire skolemester, der hævder at være den originale Mr. Squeers. En af disse fortræffelige personer mener faktisk efter at have rådført sig med sin sagfører at have grundlag for at anlægge injuriesag imod mig, en anden har tilkendegivet, at han agter sig til London for at give bagvaskeren en ordentlig dragt prygl, en tredie mindes tydeligt, at to herrer mødte op hos ham i januar i fjor, og at den ene opholdt ham med snak, mens den anden tegnede ham af, og selvom Mr. Squeers kun har ét øje, og han har to, og selvom tegningen i historien heller ikke ligner ham (hvem han så er) i nogen anden henseende, vidste både han og hans naboer med det samme, hvem den sigtede til - fordi personen i bogen lignede ham så præcis!

Forfatteren kan kun meget smigret tage denne kompliment til sig, selvom den er ufortjent, og drister sig til at antyde, at alle disse krav på at være »Mr. Squeers« kunne komme af, at Mr. Squeers repræsenterer en type, og ikke nogen bestemt enkeltperson. Hvis svindel, uvidenhed og brutal griskhed er det fælles træk hos en vis bestemt lille gruppe, og man beskriver en person med sådanne egenskaber, genkender alle hans ligesindede vel et eller andet hos sig selv, og får mistanke om hver for sig at have stået model.

Forfatteren ville ikke opnå sin fulde hensigt med at henlede offentlighedens opmærksomhed på selve systemet, hvis han ikke, nu og her og selv, udtrykkeligt og alvorligt tilkendegav, at Mr. Squeers og hans skole er blege og milde billeder af en virkelighed, der faktisk forekommer, men som han med overlæg har tonet ned, for at offentligheden ikke simpelthen skulle nægte at tro på den. Der findes tilgængelige kilder, referater af retssager, hvor man har krævet skadeserstatning — som en sølle utilstrækkelig repressalie — for lange tiders mishandling og direkte legemlig skade, forvoldt børn ved den behandling, disse skoleejere har påført dem, og her vil man finde så ufattelig frastødende og uhyrlige enkeltheder som forsømmelse, sadisme og sygdom, som ingen romanforfatter ville have fantasi nok til at vove at opfinde. Og det skal også siges, at siden forfatteren her indlod sig på sine beskrivelser her i bogen, har han fra private kilder, som er højt hævede over mistillid eller upålidelighed, fået beretninger om så rædselsfulde ting begået overfor forsømte eller uønskede børn på disse skoler, at det går langt udover, hvad man kan læse om her.«

Mere behøves der ikke om dette emne, bortset fra, at jeg godt, hvis det havde passet ind, kunne have tænkt mig også at gengive visse af disse enkeltheder fra de gamle retssager direkte med avisernes egne ord.

Jeg skal måske citere endnu en passage fra denne tidligere fortale, som kunne tænkes at interessere mine læsere: »For at vende sig til et mere behageligt emne - så er der to personer i denne bog, som har levende model. Det er ejendommeligt, at det, vi kalder »offentligheden«, og som ellers er så let at føre bag lyset med hensyn til, hvad den anser for virkelighed, er så umådelig skeptisk med hensyn til det, der åbenlyst kalder sig digtning. Den er når som helst parat til at anse en virkelig eksisterende person for totalt fejlfri eller helt blottet for gode egenskaber, men i en bog går den meget nødig med til at godtage en skildring af en person, der er fuldstændig helstøbt, det være sig på godt eller ondt. Det finder man usandsynligt. Men det må glæde enhver, der fængsles af denne fortælling, at høre at Brødrene Cheeryble eksisterer, at deres åbenhåndede gavmildhed, fine natur og grænseløse menneskekærlighed ikke er fantasterier i en forfatterhjerne, men at de hver eneste dag (for det meste i det skjulte) gør en eller anden god gerning i den by, hvis stolthed og pryd de er.« 

Hvis jeg ville prøve på at opsummere og give et gennemsnit af de tusinder af breve fra alle slags personer på alle breddegrader og i alle klimaer, som denne usalige oplysning fra denne oprindelige fortale kaldte ned over mig, ville min regnekunst bryde sammen, og jeg ville aldrig nå frem til facit. Så lad mig nøjes med, at jeg ville tro, at samtlige finansministre siden Huset Hannovers tronbestigelse, samt Bank of England, ville være brudt sammen under en strøm af anmodninger om lån, gaver og gode stillinger, som man har bedt mig videresende til disse virkelig eksisterende Brødre Cheeryble.

Nu er brødrene døde.

Der er kun endnu et, jeg godt ville bemærke: dersom man ikke altid finder Nicholas fejlfri eller behagelig at omgås, er det, fordi han ikke altid skal være det. Han er en ung mand med et hidsigt temperament og helt eller delvis uden livserfaring, og jeg har ikke set nogen grund til, at jeg skulle løfte en helt, der nu engang er sådan, op over, hvad han naturligt er. 

1. Begyndelsen til det alt sammen.

Engang boede der i et afsides hjørne af grevskabet Devonshire en vis Mr. Godfrey Nickleby, et udmærket menneske, som i en ret sen alder kom i tanker om, at han ville giftes, og som - da han hverken var ung eller rig nok til at sætte næsen op efter en dame med penge - af den rene kærlighed tog en gammel flamme, som tog ham af samme grund. Det hænder, at to, der ikke har råd til at spille om penge, sætter sig stille hen og tager sig et slag kærlighed.

Visse ildesindede personer, som ikke har noget tilovers for ægteskabet, vil måske her sige noget om, at man hellere måtte sammenligne de to med et par boksere, der er kække nok til at gå i ringen bare for at have den fornøjelse at slå løs på hinanden, selvom der ikke er solgt ret mange billetter til kampen, og ingen er særlig tilbøjelige til at vædde deres penge på nogen af dem, og der kan være noget om det også. For ligesom de optimistiske sportsmænd plejer at lade hatten gå rundt mellem de omkringstående bagefter, i håb om, at de vil give en skærv til aftensmaden, begyndte også Mr. Godfrey Nickleby og hans partner efter hvedebrødsdagene at se sig længsels- og forhåbningsfuldt om i verden efter lidt mer at leve af. Da Mr. Nickleby indgik sit ægteskab, tjente han et sted mellem 60 og 80 pund sterling om året. Himlen skal vide, at der er medmennesker nok her i verden, og selv i London (hvor Mr. Nickleby nu var flyttet hen) plejer man ikke at klage over underbefolkning. Men det er alligevel forbavsende, hvor længe man kan gå rundt mellem så mange ansigter uden nogensinde at få øje på en ven. Sådan er det nu engang. Mr. Nickleby så sig om og om, så det gjorde lige så ondt i hans øjne som i hans hjerte, men der kom ingen ven, og når han blev træt af at søge og vendte blikket hjemad, var der ikke megen lindring for øjnene der. En maler, der har trættet øjnene ved at stirre for længe på en meget stærk farve, så han er blændet, kan friske sit syn op ved at betragte en mørkere og mere dunkel, men alt, hvad Mr. Nicklebys blik faldt på, var så kulsort og mørkt, at det, han trængte til, absolut var det omvendte. 

Da der var gået fem år, og Mrs. Nickleby havde skænket sin mand to sønner, og den stakkels mand, der kunne se, at der måtte gøres et eller andet for at sørge for familien, gik rundt og alvorligt overvejede en lille transaktion med at tegne en livsforsikring på næste lønningsdag, og derefter gå op i Monumentet for Branden i 1666 og være så uheldig at falde de 200 fod ned, kom postbudet med et brev, med sørgerand og meddelelse om, at hans onkel, Mr. Ralph Nickleby, var død og havde efterladt ham det meste af sin lille formue, 5000 pund sterling.

Da den afdøde aldrig, mens han levede, havde gjort andet for sin nevø end at sende hans ældste søn (der med optimistisk overlæg var blevet opkaldt efter ham) et etui med en sølvske, der nærmest måtte opfattes som en satire på ordsproget om at være født med dette nyttige stykke sølvtøj i munden, eftersom barnet ikke havde ret meget at spise med den, kunne Mr. Godfrey Nickleby først dårligt tro at det kunne passe, hvad han læste. Men ved nærmere undersøgelse viste det sig at være rigtigt nok. Den elskelige gamle herre ville egentlig have efterladt det hele til »Det Kongelige Selskab af 1774 til Belønning af Personer, der Redder Andres Liv«, og havde faktisk allerede oprettet testamentet. Men desværre var Selskabet et par måneder før hans død så uheldigt at komme til at tildele en belønning til en person, der havde reddet en fattig slægtning, som han havde forpligtet sig til at underholde med 3 shilling seks pence om ugen, og så havde han, i et anfald af meget forståelig arrigskab, tilføjet en kodicil, der tilbagekaldte testamentet og lod det hele gå til Mr. Godfrey Nickleby, med en udtrykkelige tilkendegivelse af hans harme, både over selskaber der redder fattige slægtninge, og mod den fattige slægtning, der havde tilladt sig at lade sig redde.

Mr. Godfrey Nickleby købte en lille ejendom i nærheden af Dawlish i Devonshire for en del af arven, og slog sig ned der med sin kone og de to børn, og levede så godt, han nu kunne, af den højeste rente, han kunne opnå for resten af kapitalen, og af sit landbrug. Alt i alt gik det så godt med begge dele, at han, da han døde en femten år efter, og fem år efter sin kone, var i stand til at efterlade sin ældste søn Ralph 3000 pund kontant, og ettusind pund til den yngste, plus gården, som var den mindste landejendom, nogen kunne ønske at se.

Disse to brødre var blevet opdraget sammen i en skole i Exeter, hvor de kom hjem hver uge, og tit og mange gange havde hørt deres mors lange beretninger om, hvor hårdt deres far havde lidt, dengang han var fattig, og hvor meget hans afdøde onkel havde betydet for hans nuværende velstand. Disse beretninger havde påvirket sønnerne meget forskelligt, for mens den yngste, som var noget frygtsom og tilbageholdende af sig, ikke fik andet ud af dem end advarsler om at holde sig fjernt fra den store verden, og klamre sig til et stille og ensformigt liv på landet, uddrog den ældste, Ralph, to moralske læresætninger af at høre dem gentaget så mange gange. For det første, at rigdom er den eneste virkelige kilde til lykke og magt, og for det andet, at det er både tilladeligt og berettiget at opnå den med alle midler, undtagen direkte forbrydelser. »Og«, sagde Ralph til sig selv, »selvom der ikke kom noget godt ud af grandonkels penge, mens han levede, kom der meget godt ud af dem, da han døde, for nu er det far, der har dem, og han sparer op af dem til mig, hvilket er absolut prisværdigt, og hvis vi så igen ser på den gamle herre, fik han dog alligevel noget godt ud af dem, for han havde livet igennem fornøjelsen af at tænke på dem, og blive misundt og smigret af hele familien oven i købet.« Og Ralph sluttede altid disse sine enetaler med sig selv med at komme til det resultat, at der er nu ikke noget så godt som penge. 

Dette lovende unge menneske holdt sig ikke til teorierne og tillod ikke sine evner at ruste op i abstrakte spekulationer, selv i sin meget unge alder, men begyndte i det små som skolens ågerkarl, lånte en lille grundkapital af grifler og marmorkugler ud til høje renter, og udvidede gradvis forretningen til kongens mønt i kobber og spekulerede med betydeligt udbytte. Han var ikke den, der plagede sine skyldnere med abstrakte talopstillinger eller regnestok. Hans meget enkle renteberegning var denne ene gyldne sætning: »to pence for hver halvpenny«, som forenklede hans regnskabsføring betydeligt, og var lettere både at lære og huske end nogen anden beregningsmåde og derfor ikke kan anbefales nok til både store og små kapitalister - navnlig pengeudlånere og dem, der får folk til at udstede veksler. Man bør vel i øvrigt yde disse herrer den retfærdighed at gøre opmærksom på, at mange af dem på egen hånd har fundet ud af at anvende den, med udpræget succes.

På samme måde gik Ralph uden om alle problemer med, hvor mange dage en måned har, helligdage, og alt det dér, som alle, der har slidt med simpel rentesregning, finder meget besværligt, ved at fastslå den ene regel, at alle lån plus renter forfaldt lørdag, når man får lommepenge, og at renten er ens, hvad enten man lånte pengene mandag eller fredag. Han begrundede det faktisk yderst logisk med, at renten egentlig burde være højere for én dag end for fem dage, eftersom låntageren formodes at trænge hårdest til penge fredag, hvis han var villig til overhovedet at låne på de vilkår. Dette belyser på højst interessant måde den usynlige forbindelse og sympati, der må findes mellem alle store tænkere. Selvom Ralph Nickleby ikke kunne vide det på det tidspunkt, anvender de herrer, der omtaltes lige før, jo præcis samme princip i deres transaktioner. 

Man vil muligvis, efter hvad der nu er fortalt om dette unge menneske, og fortællerens beundring for ham, tro, at det er ham, der er helten i den bog, vi nu skal til at begynde på. For straks og for stedse at få denne misforståelse aflivet må vi hellere se at få begyndt.

Ralph Nickleby var nogen tid før sin fars død blevet anbragt i et firma i London, og da han arvede sine penge, slog han sig for alvor på sine gamle metoder til at tjene penge, og han blev hurtigt så begravet i og opslugt heraf, at han i mange år helt glemte sin bror. Og hvis det engang imellem skete, at mindet om hans gamle legekammerat brød igennem den tåge, han levede i - for guld rejser en dis omkring et menneske, som kvæler alle hans sanser og døver alle hans følelser mere effektivt end kulilte - fulgte der en idé med om, at hvis de kom i nærheden af hinanden, ville broderen nok låne penge af ham. Og så trak Mr. Ralph Nickleby på skuldrene og sagde til sig selv, at det var bedst, som det var.

Nicholas blev boende på familiegården som ungkarl, til han blev ked af at være alene, og så giftede han sig med en nabos datter, som havde en medgift på ettusind pund. Denne fortræffelige dame fødte ham to børn, en søn og en datter, og da sønnen var cirka nitten og datteren vel omkring fjorten år — vore fortræffelige folkeregistre siger ikke noget alt for præcist om unge damers alder før den nuværende lov - begyndte Mr. Nickleby at se sig om efter muligheder for at udfylde de huller i hans formue, som familieforøgelsen og børnenes uddannelse havde slået.

»Spekuler!« sagde Mrs. Nickleby.

»Spe-ku-le-re, min skat?« sagde Mr. Nickleby noget tvivlrådig.

»Hvorfor ikke?« spurgte Mrs. Nickleby.

»Fordi vi ikke ville have noget at leve af, hvis vi gik hen og spekulerede fejl og tabte pengene,« svarede Mr. Nickleby, som altid udtrykte sig langsomt og omstændeligt. »Altså, hvis vi spekulerede fejl, min egen.« 

»Vås,« sagde Mrs. Nickleby.

»Det er jeg nu ikke så sikker på, min egen,« sagde Mr. Nickleby.

»Se nu Nicholas,« blev damen ved, »han er allerede voksen, det er på tide, vi får ham sat i gang med et eller andet, så han kan klare sig selv, og så er der også vores stakkels Kate, som ikke har en klink. Tænk på din bror. Ville han være det, han er, hvis han ikke havde spekuleret?«

»Det kan der være noget om,« svarede Mr. Nickleby. »Som du vil, min egen. Ja. Så skal jeg nok spekulere, min egen.«

Pengetransaktioner er et selskabsspil, hvor spillerne ikke ved ret meget om kortene, når spillet begynder. Man kan godt vinde stort — men også tabe stort. Mr. Nickleby sad ikke i held. Visse papirer gik helt op i skyerne. Så brast boblen, og fire børsherrer købte villaer i Firenze, og firehundrede anonyme - blandt dem Mr. Nickleby - blev ruinerede.

»Om det så er det hus, vi bor i,« sukkede den arme mand, »kan de komme og tage det fra os i morgen. Hver eneste stump af mine kære gamle møbler bliver solgt til fremmede.«

Dette sidste tog så meget på ham, at han gik i sin seng for i det mindste at holde den.

»Op med humøret!« sagde lægen.

»Nu må vi ikke tage det så tungt,« sagde sygeplejersken.

»Den slags ting sker hver eneste dag,« henkastede sagføreren.

»Og det er syndigt ikke at bøje sig under dem,« hviskede præsten.

»Og sådan noget burde en mand med kone og børn ikke indlade sig på,« tilføjede naboerne.

Mr. Nickleby rystede på hovedet, gjorde tegn til dem allesammen om at gå ud, omfavnede og kyssede kone og børn, og sank, efter at have trykket hver af dem til sit mat bankende hjerte, udmattet tilbage i puderne. Dermed talte han til alles store bekymring åbenbart i vildelse, for han fantaserede længe om sin gode og gavmilde bror, og om de glade gamle dage, da de gik i skole sammen. Da han blev klar igen, overgav han dem højtideligt i Hans varetægt, som aldrig har svigtet enker og faderløse, sendte dem et smil, begravede sit ansigt i puden, og sagde noget om, at nu troede han godt, han kunne sove.

2

Om Mr. Ralph Nickleby, hans hus  hans transaktioner, og om et stort og nationalt betydningsfuldt aktieselskab

Man kunne strengt taget ikke kalde Mr. Ralph Nickleby grosserer, og heller ikke bankier, eller advokat eller sagfører, eller notar. Det var givet, at han ikke hørte til handelsstanden, og lige så sikkert, at han ikke hørte til i de højere liberale erhverv, hvor man er gentleman, for det lod sig ikke gøre at finde ud af, hvilket liberalt erhverv han udøvede. Ikke desto mindre boede han i et stort og anseeligt hus på Golden Square, med en messing-navneplade på døren og en to og en halv gange mindre messingplade på venstre dørstolpe, hvor der stod KONTOR, med et skilt, der forestillede en meget lille barnehånd knuget om en knækket spækkenål. Så det stod klart, at Mr. Ralph drev, eller foregav at drive, en eller anden form for forretninger, hvad der — hvis yderligere beviser ønskes - også fremgik af, at en gustenbleg mandsperson i luvslidt rustfarvet tøj tilbragte dagen mellem halv ti og fem på en ualmindelig hård taburet, i en slags anretterværelse for enden af entreen, og altid kom og lukkede op med et penneskaft bag øret.

Selvom der bor nogen seriøse forretningsfolk i husene på Golden Square, er det ikke et sted, hvor folk normalt har ærinde. Det er en af de glemte pladser, i et kvarter det er gået tilbage for, og hvor beboerne tager logerende. Anden og tredie sal i mange af husene er indrettet til møblerede værelser for enlige herrer, nogen er pensionater. Udlændinge holder meget til der. De mørklødede herrer med store fingerringe og svære urkæder og stort busket skæg, som holder til i kolonnaden ved Operaen, og omkring billetkontoret i sæsonen mellem fire og fem om eftermiddagen, når det åbner - alle bor på Golden Square, eller i gaderne omkring pladsen. Der bor også et par violiner og blæseinstrumenter, fra Operaens orkester. Pensionaterne er musikalske, ved aftenstid svæver toner fra klaverer og harper om hovedet på den sørgende statue, som står vagt i et lille vildnis af buske midt på pladsen. En sommeraften åbner man vinduer, og forbipasserende kan se flokke af mænd med mørkt overskæg hænge ud over vindueskarme og pulse vældige tobaksskyer. Grove stemmer, der indøver sangnumre, bryder aftenstilheden, og luften er gennemtrængt af duft af udsøgte tobakker. Snus og cigarer, oboer og fløjter, violiner og celloer kæmper om overtaget. Sang og tobaksrøg alle vegne. Gademusikanter gør deres bedste på Golden Square, og gadesangere ryster i bukserne, når de skal sætte an inden for hørevidde af kenderne der.

Man skulle ikke tro, det var noget velegnet sted for at drive forretning, men nu havde Mr. Ralph Nickleby boet der i mange år uden at beklage sig. Han kendte ingen, ingen kendte noget til ham, udover at han ansås for umådelig rig. De handlende mente, han nærmest var en slags sagfører, andre naboer holdt på, at han var agent for et eller andet, og begge dele var nogenlunde så korrekt gættet, som gætterier om, hvad andre foretager sig i reglen er, eller behøver at være.

Mr. Ralph Nickleby sad i sit privatkontor en formiddag, klædt på til at gå i byen. Han var i blå jakke, med en kort flaskegrøn frakke over, hvid vest, grånistrede bukser og langskaftede støvler. Snippen af en lille kruset pibestrimmel fra skjorten kæmpede sig ud mellem hagen og den øverste knap i frakken, som om den ikke ville finde sig i at være skjult, og frakken var så kort, at den ikke dækkede en lang urkæde af uciselerede guldringe, som begyndte ved et gula-repeterur i Mr. Nicklebys lomme og endte i to små nøgler, en til uret, og en til en patentlås. Hans hår var pudret lidt for at få ham til at se venligt værdig ud, men han burde nok også have pudret ansigtet, hvis det var meningen, for der var noget ved hans rynker og hans kolde, flakkende øjne, som røbede en snuhed, han vistnok ikke ville være ved. Men her sad han altså, sådan som han nu var, og da han var helt alene, sagde pudder eller rynker eller øjne ikke andre hverken godt eller ondt, så foreløbig kommer det altså heller ikke os ved.

Mr. Nickleby smækkede en kassebog i og kastede sig tilbage i stolen og stirrede åndsfraværende ud af det beskidte vindue. Nogen huse i London har en trist lille baghave, der gerne er omringet af fire høje, hvidkalkede mure og nidstirres af skorstene. Der står gerne et forkrøblet træ og dør år for år, men demonstrerer ved at komme med et par blade sidst på efteråret, når andre træer har tabt deres, og de bliver hængende med så stor energi, at de er segnefærdige af det, tørre og sodede, lige til næste efterår, hvor træet prøver igen, og måske under særlig gunstige vejrforhold får lokket en forkrøblet spurv til at sætte sig på en gren og pippe. Man kalder sommetider disse mørke baggårde for »haver«, men formodentlig har ingen nogensinde anlagt dem. De er snarere rester af herreløse hjørner af byggepladser. Ingen ville finde på at gå derud eller benytte disse triste steder til noget. Måske smider nye lejere et par tomme kurve, knuste flasker og andet skrammer fra indflytningen derud, men derefter sker der intet, og det hele bliver liggende, til lejeren flytter igen.

Fugtigt græs tager den tid om at mugne, som passer det, og vokser op omkring den magre buksbom, det sygelige stedsebrune, og de bedrøvede urtepotteskår der flyder allevegne — alt overladt til sod og snavs.

Det var sådan en »have«, Mr. Nickleby sad og stirrede ud i, med hænderne dybt i lommerne. Han sad og betragtede et forvredent fyrretræ, som en tidligere beboer engang havde plantet i en træbalje, som engang havde været grøn, og havde fået lov til at rådne stump for stump i årevis. Der var intet som helst tiltrækkende ved det træ, men Mr. Nickeby var så langt inde i sine egne tanker, at det syntes at optage ham mer end den sjældneste eksotiske plante. Langt om længe gled hans blik over til en anden lille beskidt rude til venstre, hvor man lige kunne skimte hans kontorists ansigt. Da manden derude netop så op, gjorde han tegn til ham om at komme.

Herren derude svarede med at lade sig glide ned af sin taburet, (som han havde poleret skinnende blank ved at rejse og sætte sig masser af gange) og stillede inde hos Mr. Nickleby. Han var meget lang, midaldrende, med to udstående øjne, det ene ubevægeligt, rubinrød næse, skeletmagert ansigt, og et sæt meget slidt tøj, der var for småt fra nyt (hvis det nogensinde havde været nyt?) og så sparsomt forsynet med knapper, at det var et rent under, det blev hængende på ham.

»Har den slået halv tolv, Noggs?« sagde Mr. Nickleby med skarp, skurrende stemme.

»Den er kun femogtyve minutter over efter -« Noggs var lige ved at komme til at sige »uret henne på beværtningen«, men greb sig i det, og fik sagt »- engelsk normaltid.«

»Mit ur er gået i stå,« sagde Mr. Nickleby. »Jeg ved ikke, hvorfor.«

»Ikke trukket op,« sagde Noggs.

»Jo,« sagde Mr. Nickleby.

»Trukket for hårdt op,« gav Noggs igen.

»Det kan ikke lade sig gøre.«

»Må det være.«

»Nå, ja, måske.« Mr. Nickleby stak uret i lommen igen.

Noggs gav det specielle grynt, som han plejede at afslutte alle diskus-sonier med sin arbejdsgiver med for at vise, at han (Noggs) havde fået ret, og stod barsk og tavs (eftersom han sjældent sagde noget til nogen, medmindre de talte til ham) og gned sig langsomt i hænderne og vred sine fingre i umulige snoninger, så leddene gav små knækkende lyde. Denne uafladelige vane, og en stivnen af hans raske øje, så at det præcis lignede glasøjet og gjorde det umuligt at afgøre, hvem eller hvad han så på, var kun to af Mr. Noggs' utallige særheder, som slog den, der ikke kendte ham, med det samme.

»Jeg er på London Tavern i formiddag,« sagde Mr. Nickleby.

»Offentligt møde?«

Mr. Nickleby nikkede. »Jeg venter et brev fra sagføreren om det pantebrev fra Ruddle. Hvis det kommer, er det her klokken to. Så er jeg på vej fra City til Charing Cross, jeg går på venstre fortov. Kom derhen og find mig, hvis der overhovedet er post.«

Noggs nikkede, og idet han nikkede, ringede klokken til kontoret. Hans arbejdsgiver så op fra sine papirer, kontoristen stod bare og ventede.

»Det ringer,« sagde han. »Er De her?«

»Ja.«

»For alle?«

»Ja.«

»For skatteopkræveren?«

»Nej. Han kan komme en anden gang.«

Noggs slap sit sædvanlige grynt, som for at sige »det tænkte jeg nok«, og da det ringede igen, gik han til døren og kom lidt efter igen og meldte Mr. Bonney, en meget bleg herre med vildt strittende hår og et meget smalt halsbind slået løst om struben - han så ud, som om han var blevet jaget ud af sengen midt om natten og ikke havde nået at klæde sig rigtigt på siden.

»Kære Nickleby,« sagde denne herre og tog en hvid hat af, så stoppet med papirer, at han dårligt kunne få den på, »der er ikke et øjeblik at spilde, jeg har en hyrevogn for døren, Sir Matthew Pupker har lovet at lede mødet, tre parlamentsmedlemmer har lovet ganske bestemt at komme, jeg har selv hevet de to ud af sengen, den tredie har siddet hos Crockford hele natten, han gik hjem for at tage en ren skjorte på og drikke et par flasker mineralvand, han er der i god tid til at nå at tage ordet, han er lidt højt oppe efter den nat, men det gør ingenting, så taler han altid bedst.«

»Det lyder jo lovende,« sagde Mr. Ralph Nickleby, hvis urokkelige ro stod i skarp modsætning til den andens ilterhed.

»Lovende!« gentog Mr. Bonney. »Det er det mest storslåede, der nogensinde er blevet startet: »Londons Forenede Varme Hveder Og Bollebagerier Med Prima Varer Og Omgående Levering«, startkapital fem millioner i femhundredetusind aktier på ti pund stykket, alene navnet får aktierne til at gå over pari inden ti dage.«

»Og når de så er over pari,« sagde Nickleby med et smil. 

»Når de er det, ved De lige så godt som enhver anden, hvad man gør, og hvordan man bakker ud i tide og ganske stille,« sagde Mr. Bonney og daskede kapitalisten familiært på ryggen. »Hvad er det dog forresten for en besynderlig kontorist, De holder Dem?«

»Ja, stakkels fyr,« sagde Ralph, mens han trak handsker på. »Og så var der dog engang, da Newman Noggs holdt både heste og jagthunde.«

»Herregud,« sagde den anden uden større interesse.

»Ja,« fortsatte Ralph, »og det er såmænd ikke så mange år siden, men han smed om sig med sine penge, anbragte dem forkert, lånte til høje renter, og bar sig kort sagt helt fjollet ad og endte som tigger. Han begyndte at drikke, fik et slagtilfælde, kom her for at låne et pund, da jeg i hans bedre dage -«

»- havde haft med ham at gøre,« sagde Mr. Bonney med et megetsigende blik.

»Netop,« svarede Ralph. »Penge kunne jeg jo ikke låne ham.«

»Nej, selvfølgelig ikke.«

»Men da jeg netop stod og havde brug for en kontorist, til at lukke op for folk og den slags, ansatte jeg ham af barmhjertighed, og siden er han blevet hos mig. Jeg anser ham for en smule gal,« sagde Mr. Nickleby og så meget godgørende ud, »men han er såmænd ganske nyttig, stakkels mand, - ganske nyttig.«

Den godhjertede arbejdsgiver glemte at sige noget om, at Newman Noggs, der var helt på knæene, fik mindre i løn end en dreng på tretten år, og glemte også i denne hastige levnedsbeskrivelse at nævne, at hans ekcentriske fåmælthed gjorde ham særdeles anvendelig et sted, hvor der blev drevet en del forretning, som nødig skulle omtales uden for huset. Men den anden herre var utålmodig efter at komme afsted, og det er muligt, at Mr. Nickleby simpelthen glemte at nævne disse uvæsentlige småting i hastværket med at stige ind i vognen.

Der var stort postyr i Bishopsgate Street Within, da de kom kørende, fem-seks mænd flagrede (det blæste stærkt) rundt i gaden med kæmpemæssige plakater om, at der klokken et præcis ville blive holdt et STORT OFFENTLIGT MØDE for at vedtage en henvendelse til Parlamentet angående Londons Forenede Varme Hveder o.s.v., kapital og antal aktier å 10 pund forkyndt med store og meget sorte bogstaver. Mr. Bonney albuede sig rask indenfor og op ad trappen og blev hilst med mange ærbødige buk fra tjenere, der stod på trappeafsatserne for at vise folk op, og dykkede med Mr. Nickleby i hælene ind i en række lokaler bagved den store mødesal. I lokale nummer to fandt de et forretningsmæssigt konferencebord og en forsamling af forretningsmæssige herrer.

»Her er han!« råbte en herre med dobbelthage, straks da Mr. Bonney viste sig. »Formanden, mine herrer, formanden!«

De nyankomne blev hilst med stor hjertelighed, og Mr. Bonney masede op for enden af bordet, tog hatten af, lod fingrene løbe gennem håret, bankede i bordet med en lille hammer, som når droskekusken melder, at han holder for døren, hvad der fik adskillige herrer til at råbe »Hørt!« og nikke let til hverandre som for at sige, at det klarede han vel nok fint! Netop i det øjeblik rev en åndeløst forpustet tjener døren op og skreg: »Sir Matthew Pupker!«

Hele bestyrelsen rejste sig og klappede begejstret, og mens de klappede, kom Sir Matthew Pupker ind med to ægte parlamentsmedlemmer - et irsk og et skotsk - alle smilende og bukkende, og så elskværdige, at det ville være et under, om nogen kunne finde på at stemme imod dem. Navnlig Sir Matthew Pupker, hvis hoved var så lille og rundt, at det kneb med at få parykken til at sidde fast, bukkede så vildt, at den hørgule paryk hvert øjeblik var ved at hoppe af. Da disse tilkendegivelser var taget lidt af, flokkedes de, der var på talefod med Sir Matthew Pupker eller et af de to parlamentsmedlemmer, om dem i små grupper, mens de der ikke var på talefod med enten Sir Matthew Pupker eller et af de to parlamentsmedlemmer, holdt til i udkanten af en af de tre grupper og gned sig i hænderne og smilede og håbede desperat på, at der ville ske et eller andet, så man tog notits af dem. Imens underrettede Sir Matthew Pupker og de to andre medlemmer hver sin gruppe om udsigterne til, at Parlamentet ville vedtage lovforslaget, med en fyldig redegørelse for, hvad regeringen havde hvisket til dem, da de sidst var til middag sammen med den, og hvordan regeringen havde blinket til dem, idet den sagde det, ud fra hvilket de ikke tøvede med at regne med, at hvis regeringen kunne gøre noget for det ene lovforslag fremfor det andet, blev det for Londons Forenede Varme Hveder o.s.v. 

Imens, og mens man drøftede dagsordenen og rækkefølgen af talere, var publikum ved at samle sig i den store sal og betragtede skiftevis den tomme talerstol og damerne oppe på balkonerne. En del havde underholdt sig med det et par timer, og da selv de bedste adspredelser trætter lidt, når det trækker for længe ud, inden der begynder at ske noget, var de mest aggressive begyndt at trampe i gulvet og udtrykke utålmodighed med piften og råb. Eftersom disse vokalpræstationcr kom fra dem, der havde ventet længst, og følgelig sad nærmest ved talerstolen og længst fra de politibetjente, der overvågede mødet, og som ikke havde megen lyst til at kæmpe sig igennem trængslen, men dog nærede et prisværdigt ønske om at stoppe uroen, begyndte politiet at slæbe helt sagesløse personer nede ved døren ud ved frakkeskøder og halsbind, og uddele upartiske sviende rap med stavene å la den berømte marionetskuespiller Mr. Punch, som lejlighedsvis er disse ordenshåndhæveres bedste forbillede.

Der var adskillige spændende slagsmål i gang, da selv kampdeltagernes opmærksomhed blev afledt af et højt råb. Der strømmede en lang stribe herrer med hatten i hånden ind gennem en sidedør og op på forhøjningen, hvor bestyrelsen skulle sidde, mens de alle så bagud over skuldrene og råbte højlydt hurra. Hvad de råbte for, viste sig, da Sir Matthew Pupker og de to ægte parlamentsmedlemmer trådte frem, under øredøvende bifaidsråb, og i stumspil tilkendegav for hverandre, at de aldrig i hele deres liv i offentlighedens tjeneste havde set noget så storartet som denne fulde sal.

Langt om længe holdt forsamlingen op med at råbe, men da Sir Matthew Pupker blev valgt til dirigent, fik den et tilbagefald på fem minutter. Da det var overstået, fortsatte Mr. Pupker med at give udtryk for, hvad han følte ved denne lejlighed, hvad hele verden måtte føle ved denne lejlighed, og hvad hans kære landsmænd dernede i salen måtte føle, og hvor rige og ansete hans venner i bestyrelsen der bagved ham var, og til slut hvor vigtigt for et frit og stort folks velstand, lykke, trivsel, frihed, ja, for selve dets eksistens, et foretagende som Londons Forenede Varme Hveder o.s.v. måtte være! Så kom Mr. Bonney op for at forelægge den første resolution, og efter at have strøget sig gennem håret med højre hånd og sat venstre utvungent i siden betroede han sin hat til herren med dobbelthagen (der fungerede som fast hatte-holder for talerne) og sagde, at nu ville han læse den første resolution op ... »at forsamlingen er foruroliget og opskræmt ved bollehandelens vilkår her i London, og at den anser de eksisterende bollehandlere for i enhver henseende uværdige til at nyde forbrugernes tillid og i enhver henseende anser det eksisterende bolleforhandlingssystem for en fare for forbrugernes velfærd, sundhed og moral, og uforeneligt med et stort bysamfunds erhvervslivs og forbrugeres virkelige interesser.« Den ærede taler kaldte tårer frem i damernes øjne, og appellerede til alt, hvad der var idealistisk hos hver enkelt tilhører. Under sin færden i Londons fattigkvarterer havde han fundet alle hjem blottet for ethvert spor af boller og varme hveder, som disse samfundets tabere måtte formodes overhovedet aldrig at smage året igennem. Han havde set drukkenskab og usædelighed og letfærdighed hos de nuværende bolle- og hvedeforhandlere, men regnede med, at det kom af deres under de foreliggende omstændigheder forrående kår. Det samme var han stødt på hos den underklasse, der retfærdigvis burde være gode bolleforbrugere, og han forstod dem, for de var afskåret fra de virkelig sunde og gode og nærende nydelsesmidler og blev derved drevet til at søge erstatning i skadelige stimulanser som berusende drikke. Han ville til enhver tid påtage sig at dokumentere over for politikerne i et hvilket som helst parlamentsudvalg, at der eksisterede en underhåndsprisaftale om at holde bolle- og varme hvede-priserne oppe og sikre forhandlerne deres monopol. Han ville bevise det ved at lade forhandlere indkalde til høring i udvalget, bevise at de dannede en underjordisk sammensværgelse med kodeord som »Snooks«, »Walker«, »Ferguson« og »Hvad med Murphy?«, og mange andre tegn og signaler. Det var denne forkastelige tingenes tilstand, som dette nye aktieselskab nu ville gribe ind imod, først ved at forbyde enhver form for privat bolle- og varme hvederhandel og straffe overtrædelser med store bøder, dernæst ved selv at påtage sig at forsyne de almindelige forbrugere, og først og fremmest de fattige, med prima Boller bragt til døren, til lavest mulig pris. Dette var baggrunden for, at dagens ærede dirigent Sir Matthew Pupker som god patriot havde fremsat nærværende lovforslag, og det, man var mødt op her for, var at støtte hans lovforslag. Folkeviljen bag dette lovforslag ville kaste glans over gamle England - under navnet Londons Forenede Varme Hveder o.s.v., og ikke at forglemme, en startkapital på fem millioner fordelt på femhundredetusind aktier på ti pund stykket.

Mr. Ralph Nickleby støttede resolutionsforslaget, og efter at endnu en taler havde stillet et direkte ændringsforslag om, at man aldrig måtte glemme ordene »og Boller -«, når man nævnede »Varme Hveder«, blev det vedtaget med akklamation. Kun en eneste i forsamlingen råbte »Nej!«, og han blev omgående anholdt og ført bort.

Den næste resolution, der krævede, at man øjeblikkelig skulle gøre enhver form for privat handel med varme hveder (og boller) ulovlig, »uanset om den blev drevet af mænd eller kvinder, voksne eller børn, på gaden eller fra butik«, blev forelagt af en bedrøvet og nærmest gejstligt udseende herre, som talte så gribende, at han med det samme slog den forrige taler helt ud. Man kunne have hørt en knappenål - en knappenål? en fjer - falde til jorden, mens han talte om, hvordan private forhandlere af varme hveder (og boller) udnyttede og mishandlede deres ansatte og navnlig deres unge bydrenge, hvad der i sig selv var mer end grund nok til at støtte oprettelsen af det her foreslåede uvurderligt værdifulde aktieselskab. Det blev oplyst, at ulykkelige mennesker blev sendt ud med varme hveder (og boller) på alle døgnets tider, uanset årstid og vejr og vind, og måtte rende rundt med varme hveder (og boller) i mørke og regn, ja måske i haglvejr eller snevejr -i timevis, uden tag over hovedet, mad eller varme, og - lad os aldrig glemme det, mine tilhørere - mens de varme hveder (og boller) blev betragtet som værdigenstande, der skulle dækkes og skærmes, tog ingen hensyn til bydrengene, der måtte klare sig, som de bedst kunne. (Fy! Fy!) Den ærede taler berettede om en sådan bydreng, der efter at være blevet jaget rundt på arbejde i fem år endte med at blive forkølet, og fik det værre og værre, indtil han endelig kom til at svede, og derefter lykkeligvis kom sig. Dette tilfælde kendte han personligt, men han havde hørt fra sædvanligvis pålidelig kilde om endnu værre og mere forkastelige tilstande. Han havde hørt om en forældreløs, der blev kørt over af en vogn, mens han forhandlede varme hveder (og boller) på gaden, blev bragt på hospitalet og måtte have det ene ben sat af under knæet, men stadig forhandlede varme hveder (og boller) på krykker. Kunne sådanne tilstande i Retfærdighedens navn få lov til at blive ved med at bestå?

Dér vandt man afgørende forsamlingen, her kom man ind på det menneskelige element. Mændene råbte, damerne græd stille deres lommetørklæder våde, og sad og viftede dem tørre igen, alle var vildt ophidsede, og Mr. Nickleby hviskede til sin ven, at aktierne allerede var gået femogtyve procent over pari.

Resolutionen blev naturligvis vedtaget med akklamation og en storm af bifald, hver eneste tilstedeværende stemte med begge hænder, og ville gerne have stemt med benene med, hvis det havde ladet sig gøre i praksis. Derefter blev udkastet til henvendelsen til regeringen læst længe og grundigt op, og gik som sædvanlig ud på, at forsamlingen i ærbødighed tillod sig ... og at de, der skulle modtage resolutionen, var i enhver henseende højtærede ... så derfor (hed det i henvendelsen) burde det foreliggende lovforslag omgående vedtages og dermed blive til stedsevarende ære for og et uforgængeligt mindesmærke over hver enkelt af det for øjeblikket siddende Parlaments medlemmer.

Så stod det medlem, der havde siddet på beværtning hele natten og var lidt hul om øjnene af den årsag, op for at fortælle sine landsmænd om den tale, han agtede at holde, når forslaget kom til behandling, og hvad han ville gøre ved Parlamentet, hvis det forkastede det, og for at bemærke, at han syntes, de ærede forslagsstillere burde indføje en bestemmelse om, at det burde pålægges alle borgere af alle samfundsklasser ved lov at aftage Varme Hveder (og Boller) og at han — der hadede ethvert kompromis og alle halve løsninger og foretrak straks at gribe om nælderne - hermed lovede personligt at foreslå og afgive mindretalsindstilling herom i udvalget. Efter at have forkyndt denne beslutning begyndte dette ærede medlem at blive vittig, og da lakstøvler, citrongule gedeskindshandsker og en stor pelskrave altid gør vittigheder bedre, begyndte salen at brøle af latter og råbe op til ham, og der blev en viften med damelommetørklæder, som helt satte den bedrøvede, gejstligt udseende forrige taler i skyggen.

Og da henvendelsen efter at være blevet oplæst nu skulle vedtages, kom det irske medlem (som var en meget temperamentsfuld ung mand) op og holdt en tale, som kun en irsk politiker kan holde den, så ægte poetisk, så glødende fremført, at det varmede bare at se på ham, og så greb han lejligheden til at fortælle dem allesammen, hvad han ville gøre for, at dette velsignede lovforslag skulle komme til at gælde også hans fødeland. Han ville forlange ligeret med hensyn til Varme Hveder (og Boller) som i enhver anden henseende, og han håbede at opleve den dag, da man sad i selv den mindste irske hytte og ristede Hveder, og Bolleklokker ringede i alle grønne dale. Og tilsidst kom det ærede skotske medlem op og sagde humoristiske skotske ting om, hvad man kunne vente at tjene på dette her, hvilket forøgede den gode stemning, som poesien havde sat forsamlingen i. Og alle disse taler tilsammen udrettede tilsammen det, de skulle, nemlig at få samtlige tilhørere i salen til klart at indse, at der ikke kunne tænkes nogen investering mere lovende end Londons Forenede o.s.v. 

Man sluttede af med at vedtage henvendelsen til Parlamentet foruden de to resolutioner til offentligheden, og så blev mødet hævet under klapsalver, og Mr. Nickleby og resten af bestyrelsen gik ind i de tilstødende lokaler for at spise frokost til sædvanlig tid - klokken halv to -og kvittere for det mødehonorar på kun tre guineas (eftersom selskabet endnu var så ungt) som de havde tillagt sig selv for deres ulejlighed.

3

Mr. Ralph Nickleby får sørgelige nyheder om sin broder, menbærer dem med fatning. Læseren får besked om, hvordan han synes om Nicholas, som vi her træffer for første gang, og hvordan han i sin godhed påtager sig at sætte ham i vej i verden.

Efter at have ydet frokosten al den prompte og energiske retfærdighed, som kendetegner en ægte forretningsmand, sagde Mr. Ralph Nickleby hjerteligt farvel til sine med-spekulanter og begyndte at gå vestpå i usædvanlig godt humør. Da han kom forbi St. Paulskirken, stod han et øjeblik stille i en gadedør for at stille sit ur, koncentreret om urnøglen og urskiven deroppe, da en mand pludselig stod stille foran ham. Det var Newman Noggs.

»Nå, der er De, Newman,« sagde Mr. Nickleby, og så lige op, mens han fortsatte med sin beskæftigelse. »Så kom det brev med pantebrevet altså? Det regnede jeg også med.«

»Forkert,« sagde Noggs.

»Nå? Har der heller ikke været nogen med besked om det?« spurgte Nickleby, og glemte uret lidt. Noggs rystede på hovedet.

»Jamen hvad er der så kommet?« 

»Mig,« sagde Newman.

»Og hvad mere?« spurgte hans arbejdsgiver strengt.

»Det her,« sagde Newman og trak langsomt et forseglet brev op af lommen. »Poststempel Strand, sørgerand, sort segl, damehånd, afsender C.N.«

»Sort segl?« sagde Mr. Nickleby og kastede et blik på konvolutten. »Jeg synes også, jeg kender skriften. Det skulle ikke forbavse mig, hvis det er min bror, der er død, Newman.«

»Tænkte det nok,« sagde Newman med sindsro.

»Hvorfor, om man må spørge?«

»Har aldrig set Dem forbavset. Derfor.«

Mr. Nickleby snappede brevet fra sin undergivne og åbnede det, med et koldt blik til ham, læste det, stak det i lommen, og begyndte efter at have kontrolleret tiden på sekundet at trække sit ur op.

»Det er, hvad jeg gættede, Newman,« sagde Mr. Nickleby imens. »Nå, så han er død. Det må man sige. Det kommer noget pludseligt, jeg havde faktisk ikke ventet det.« Med disse gribende udtryk for sorg stak Mr. Nickleby uret på plads i uriommen, trak handskerne omhyggeligt på, og genoptog langsomt sin vandring med hænderne på ryggen.

»Børn?« spurgte Noggs og holdt trit med ham. »Efterladte?«

»Ja, det er problemet,« svarede Mr. Nickleby, som om det netop var dem, han gik og tænkte på. »To spillevende børn.«

»To!« gentog Noggs sagte.

»Og så enken. Og alle tre her i London, gid Fanden havde dem. Alle tre, Newman.«

Newman trak sig et par skridt bagefter sin arbejdsgiver, og det gik så underligt, ligesom krampagtigt i hans ansigt, men om det var af hans gamle slagtilfælde, eller af sorg eller indvendig latter kunne ingen anden end han selv afgøre. Et ansigtsudtryk plejer at være enten en hjælp til at se, hvad man tænker, eller en kommentar til det, man siger, men i Newman Noggs' normale sindstilstand var hans minespil en uløselig gåde for selv de mest skarpsindige.

»Gå hjem!« sagde Nickleby, da de havde trasket endnu et par skridt, med et blik til sin kontorist, som om han var en hund. Han havde dårligt fået det sagt, inden Newman for over gaden, gled ind i mængden og var væk på et øjeblik.

»Ja, det er meget godt,« mumlede Mr. Nickleby for sig selv, mens han gik videre. »Meget godt! Min bror har aldrig gjort noget for mig, og jeg har aldrig ventet det, men ikke så snart har han opgivet ånden, så kommer man til mig om at gøre noget for et sundt og stærkt kvindfolk og en voksen knægt og et pigebarn. Hvad kommer de mig ved? Jeg har jo aldrig set dem.« Opfyldt af disse og mange andre lignende tanker skyndte Mr. Nickleby sig videre til The Strand, og med et blik på brevet for at finde det husnummer, han søgte, standsede han ved døren til et privat hus halvvejs nede i denne menneskemyldrende gade.

Der så ud til at bo nogen, der malede miniatureportrætter, for der var et udhængsskab på gadedøren med to portrætter af marineøfficers-uniformer på sort fløjlsbaggrund, med ansigt og søkikkert i tilgift. Den ene unge herre var i en særdeles zinnobberrød uniform og svingede en sabel. Den anden havde åndelige interesser, en meget høj pande, pen og blækhus og seks bøger, og et gardin som baggrund. Så var der også et gribende portræt af en ung dame, der sad og læste et manuskript langt inde i den dybe skov, og et fortryllende et i fuld figur af en meget lille dreng med et meget stort hoved. Han var anbragt på en taburet og benene forkortede til saltske-størrelse. Foruden disse kunstværker var der en hel del hoveder af ældre damer og herrer, som så ømt til hinanden på en baggrund af blå eller brun himmel, og en elegant håndskrevet prisliste i ramme.

Mr. Nickleby ofrede lige disse udslag af menneskelig forfængelighed et foragteligt blik, gav to slag med dørhammeren, måtte gentage dem, og så døren blive åbnet af en tjenestepige, der var helt usædvanlig grimet af snavs i ansigtet.

»Træffer jeg Mrs. Nickleby?« spurgte Ralph skarpt.

»Hun hedder ikke Nickleby,« sagde pigen, »hun hedder La Greevy.«

Mr. Nickleby blev meget stødt over denne irettesættelse, og ville barskt have at vide, hvad hun mente med det? Hun skulle lige til at gøre rede for det, da en kvindestemme oppe fra enden af en næsten lodret trappe ville vide, hvem der blev spurgt efter.

»Mrs. Nickleby,« sagde Ralph.

»Anden sal, Hannah,« sagde den samme stemme. »Du er nu for dum! Er Anden sal hjemme?«

»Der er en, der lige er gået, men det var vist Kvistværelset, der havde fået stadset sig op,« svarede pigen.

»Tag så og se efter,« sagde den usynlige, »vis den herre, hvor klokken sidder, og sig, at han ikke må slå dobbeltslag for Anden sal, jeg vil ikke have, at folk bruger dørhammeren, undtagen hvis klokken er i stykker, og så kan man nøjes med at slå to enkeltslag.«

»Hov, De der,« sagde Ralph og gik uden videre indenfor, »ja, undskyld, men er De denne her Miss La - hvad var det nu, det var?«

»Creevy - La Creevy,« svarede stemmen, og en gul hovedpynt dukkede op over gelænderet.

»Kan jeg få lov at snakke med Dem et øjeblik?« Stemmen bad den herre komme op, men han var på vej inden opfordringen og gik indenfor på Første sal og blev modtaget af bæreren af den gule hårpynt, i en kjole og med en ansigtsfarve, der svarede meget godt til den. Miss

La Creevy var en affekteret ung dame på halvtreds, og Miss La Creevys lejlighed var en gentagelse af udhængsskabet nede på døren, bare større og noget mer snavset.

Miss La Creevy rømmede sig og hostede diskret bag sin sorte silkehalvhandske. »En miniature, formoder jeg? De har et meget velegnet, meget markeret ansigt, min herre. Har De nogensinde siddet før?«

»Jeg ser, De har misforstået mig, frøken,« svarede Mr. Nickleby på sin sædvanlige studse facon. »Jeg har ikke penge at smide væk til miniaturer, og selvom jeg havde, har jeg Gud være lovet ingen at forære dem til. Da jeg så Dem ude på trappen, ville jeg bare lige stille et par spørgsmål om nogen af Deres logerende.«

Miss La Creevy hostede igen - et host for at skjule sin skuffelse - og sagde: »Åh, nå sådan.«

»Jeg forstod på det, De sagde til pigen, at det er Dem, der er ejer af Anden sal?« sagde Mr. Nickleby.

Miss La Creevy svarede, at det var hun. Hele huset var hendes, og da hun for øjeblikket ikke selv havde anvendelse for Anden sal, lejede hun den ud. For øjeblikket boede der en dame fra landet og hendes to børn.

»En enke, frøken?«

»Ja, hun er enke.«

»En fattig enke,« sagde Ralph med stærkt eftertryk på det lille ord, der siger så meget. 

»Ja, hun er vist desværre fattig,« svarede Miss La Creevy. 

»Det ved jeg tilfældigvis, at hun er, frøken. Og så gad jeg nok vide, hvad en fattig enke tænker sig med at bo et sted som her, mon ikke, frøken?« 

»Det kan der være noget om,« svarede Miss La Creevy, på ingen måde utilfreds med denne indirekte kompliment til hendes hus. »Absolut.«

»Jeg ved meget præcis, hvordan hun sidder i det, frøken,« sagde Ralph. »Jeg skal sige Dem, jeg er i familie med hende, og i Deres sted lod jeg hende ikke blive boende.«

»Jeg håber da virkelig ikke, at der skulle vise sig vanskeligheder med at opfylde økonomiske forpligtelser,« sagde Miss La Creevy med et nyt lille host. »Måske ville damens slægtninge •••«

»Nej, de vil ej, frøken,« skyndte Ralph sig at afbryde. »Regn De ikke med det.«

»Hvis det forholder sig sådan,« sagde Miss La Greevy, »ser det hele jo lidt anderledes ud.«

»Sådan forholder det sig, frøken. Så må De selv om det. Det er mig, der er slægtning, frøken, så vidt jeg ved den eneste, de har, og jeg synes, De bør være indforstået med, at jeg ikke agter at betale for deres ekstravagancer. Hvor lang tid har de lejet sig ind for?«

»Kun for en uge ad gangen. Mrs. Nickleby har betalt forud for den første uge.«

»Så råder jeg Dem til at se at komme af med dem, når ugen er gået. Det bedste, de kan gøre, er at tage tilbage til landet, frøken. Her er de bare i vejen.«

»Ja, hvis Mrs. Nickleby har lejet sig ind, når hun ikke kan betale,« sagde Miss La Creevy, og vred sine hænder lidt, »har hun jo ikke rigtig opført sig som en virkelig dame.«

»Det har hun absolut ikke, frøken.«

»På den anden side,« fortsatte Miss La Creevy, som helt åbenbart vaklede mellem naturlig venlighed og økonomisk bekymring, »har jeg nu ingenting at sige damen på, hun er både sød og omgængelig, selvom det stakkels menneske er meget bedrøvet, og de to unge kunne ikke være mere flinke og velopdragne.«

»Ja, ja, frøken,« sagde Ralph og drejede om mod døren, for det irriterede ham at høre på lovtaler over fattigdom, »nu har jeg gjort min pligt, og sagt mer end jeg behøvede, men det er der naturligvis ingen, der takker for.«

»Jamen jeg er Dem da virkelig særdeles taknemlig,« sagde Miss La Creevy meget nådigt. »De kunne vel ikke tænke Dem at være så elskværdig lige at se på et par prøver på min portrætkunst?« 

»Mange tak, frøken,« sagde Mr. Nickleby og trak sig skyndsomst tilbage, »men jeg bliver nødt til at gå op til dem ovenpå, og min tid er kostbar, det må De have mig undskyldt.«

»De er velkommen til det, hvis De skulle komme forbi en anden gang. Jeg må måske lige have lov til at give Dem et kort med mine priser? Mange tak - og, ja så farvel.«

»Farvel, frøken.« Ralph lukkede rask døren for at afskære mer snak. »Nå, så er det altså min svigerinde. Æv!« Mr. Ralph Nickleby klatrede op ad endnu en næsten lodret trappe, der med stor arkitektonisk snilde syntes at være konstrueret af lutter vindeltrappe-trin, og stod et øjeblik på afsatsen for at få vejret, da han blev overhalet af pigen, som

Ralph Nickleby kondolerer sin fattige familie.

Miss La Creevy havde fundet det høfligt at sende op for at melde ham, og som åbenbart siden sidst havde gjort et ikke vellykket forsøg på at tørre skidtet af sit ansigt i et endnu mer snavset forklæde.

»Hvad var navnet?« sagde pigen.

»Nickleby.«

Pigen slog døren op. »Mrs. Nickleby, her Mr. Nickleby.«

En dame i dyb sorg rejste sig, da Mr. Ralph Nickleby trådte ind, men syntes ude af stand til at gå ham i møde og måtte lade sig støtte af en lille spinkel, men meget smuk ung pige på omkring sytten, der havde siddet ved siden af hende. En ung mand, der så ud til at være et par år ældre, trådte frem og hilste på Ralph og kaldte ham onkel.

»Nå, så du er altså Nicholas,« brummede Ralph med en meget unådig panderynken.

»Ja, det er mig, onkel,« sagde den unge mand.

»Tag min hat,« beordrede Ralph. »Nå, hvordan befinder De Dem så, frue? De må se at bære Deres sorg. Det gør jeg altid.«

»Jamen det var sådan et ualmindeligt tab for mig!« sagde Mrs. Nickleby og holdt lommetørklædet for øjnene.

»Det var et ganske almindeligt tab, frue,« sagde Ralph, mens han uanfægtet knappede sin frakke op. »Ægtemænd dør hver eneste dag, frue, og også hustruer.« 

»Og brødre.« Nicholas så indigneret på ham.

»Ja, unge mand, og hvalpe og skødehunde,« svarede hans onkel og satte sig ned. »De skrev ikke noget i brevet om, hvad min bror døde af, frue.«

»Lægerne kunne ikke finde nogen bestemt sygdom,« sagde Mrs. Nickleby i en strøm af tårer. »Vi har desværre alt for god grund til at frygte, at han døde af et knust hjerte.«

»Vrøvl!« sagde Ralph. »Det kan man ikke. Jeg ved, hvad man mener, når man siger, at en mand dør af at få hovedet knust, eller han lider af, at der sker noget med hans arm eller hans ben eller hans næse, men et knust hjerte - sludder, det er bare en af disse moderne fraser. Når en mand ikke kan betale, hvad han skylder væk, hedder det sig, at han dør af et knust hjerte, og så er hans enke martyr.«

»Nogen har måske ikke noget hjerte at få knust,« sagde Nicholas ganske roligt.

»Må man spørge, hvor gammel er den knægt?« Ralph skubbede stolen tilbage og mønstrede sin nevø fra top til tå med dybeste foragt.

»Nicholas fylder snart nitten,« svarede enken.

»Nitten, ja så. Og hvad har du så tænkt dig at gøre for at tjene dit brød, unge mand?«

»Ikke at ligge mor til byrde,« sagde Nicholas med dyb følelse.

»Det ville du heller ikke komme langt med.« Hans onkel så igen foragteligt på ham.

»Ja, hvad det skal være ved, så skal jeg bestemt ikke se hen til Deres assistance,« sagde Nicholas rød af vrede.

»Nicholas, kære Nicholas forglem dig nu ikke,« bad hans mor bebrejdende.

»Nicholas, jeg be'r dig,« bønfaldt den unge pige.

»Hold din mund, knægt,« sagde Ralph. »Jeg må sige, at dette her er en nydelig begyndelse, Mrs. Nickleby - en nydelig begyndelse!«

Mrs. Nickleby svarede kun med en gestus, der bad Nicholas tie, og onkel og nevø stod lidt og så på hinanden uden at sige noget. Den ældre mands ansigt var barskt, med hårde træk, frastødende, den unges åbent, smukt og tiltrækkende. Den ældre mands skarpe øjne glimtede af begærlighed og snuhed, den unges lyste af intelligens og mod. Han var lidt spinkelt bygget, men mandig og velksabt, og selv uden den charme, der følger med ungdom og et smukt ydre, strømmede der et eller andet fra hans varme hjerte ud i hans blik og holdning, der kuede den ældre.

En sådan modsætning kan være slående for den, der bare ser til, men ingen kan føle den halvt så skærende og opfatte den så grelt som den, hvis egen sjæl rammes af, at han er den underlegne. Den gjorde Ralph forbitret lige ind til hjerterødderne, og siden hadede han Nicholas.

Den gensidige måling endte langt om længe med, at Ralph med demonstrativ foragt tog øjnene til sig og kaldte Nicholas »den unge fyr«. Det udtryk bruges meget af ældre mænd overfor yngre som en bebrejdelse, og måske for at få folk til at tro, at selvom de kunne blive unge igen, ville de for ingen pris være det.

»Nå, frue,« sagde Ralph utålmodigt, »kreditorerne har altså været der, skriver De, og der er ingenting til Dem?«

»Ingenting,« sagde Mrs. Nickleby.

»Og så har De altså brugt den smule penge, De havde, på at rejse hele den lange vej til London for at se, hvad jeg kunne gøre for Dem?«

»Jeg håbede,« stammede Mrs. Nickleby, »at De måske havde en mulighed for at gøre et eller andet for Deres brors børn. Hans sidste ønske, før han døde, var, at jeg skulle appellere til Dem på hans børns vegne.«

»Jeg begriber ikke,« mumlede Ralph, mens han gik frem og tilbage i værelset, »hvordan det kan være, at en mand, der dør uden at eje noget selv, altid regner med, at han har ret til at disponere over andre folks penge. Hvad kan Deres datter, frue?«

»Kate har fået sådan en udmærket uddannelse,« hulkede Mrs. Nickleby. »Søde du, fortæl din onkel, hvor dygtig du er til fransk og alt det der.«

Den arme pige begyndte at mumle et eller andet, da hendes onkel stoppede hende uden videre.

»Vi må se at få dig ind som hjælpelærerinde på en eller anden skole. Det er du forhåbentlig ikke for fint og blødsødent opdraget til?«

»Nej, bestemt ikke, onkel,« svarede den grædende unge pige. »Jeg skal nok prøve at klare hvad som helst, der kan skaffe mig tag over hovedet og føden.«

»Så, så,« sagde Ralph, lidt blødgjort, enten af sin nieces skønhed eller hendes fortvivlelse (lad os prøve at tro, det var af det sidste). »Du må prøve, om du kan, og hvis det er for strengt for dig, er dameskræd-derinde eller noget med at brodere måske lettere.« Han drejede om mod nevøen. »Har du nogensinde prøvet at bestille noget?«

»Nej,« svarede Nicholas kort.

»Det tænkte jeg nok! Det er en køn måde, min bror har opdraget sine børn på, frue.«

»Nicholas er lige blevet færdig med den uddannelse, hans stakkels far magtede at skaffe ham,« svarede Mrs. Nickleby, »og hans far tænkte på -«

»- at sætte ham til et eller andet på et eller andet tidspunkt. Den kender vi. Tænke på - aldrig gøre noget ved det. Hvis min bror havde været mer energisk og fornuftig, kunne De nu have siddet tilbage som en rig dame, frue, og hvis han havde sendt sin søn ud i verden, sådan som min far gjorde ved mig, da jeg var halvandet år yngre end den fyr der, kunne han nu have været til hjælp for Dem i stedet for at ligge Dem til byrde og gøre Deres situation det værre. Min bror var tankeløs og hensynsløs, Mrs. Nickleby, og jeg er vis på, at ingen kan have mer grund til at se sådan på det end De.«

Denne tiltale fik enken ind på den tanke, at hun muligvis kunne have investeret sine tusind pund i noget bedre, og så begyndte hun at forestille sig, hvor dejlig mange penge det ville have været nu, og disse sørgelige tanker fik hendes tårer til at strømme hurtigere, og i sit overmål af sorg over to ting på én gang (for hun mente altid det bedste, men hun var svag) beklagede hun først sin hårde skæbne, og lod så nogle hulkende ord falde om, at hun jo altid havde været sin stakkels Nicholas' slave og mange gange havde sagt til ham, at hun kunne have gjort et bedre parti (hvad hun faktisk havde sagt temmelig tit) og at hun aldrig havde kendt noget til deres pengesager, mens han levede, og at de allesammen ville have siddet bedre i dét, hvis bare han havde haft mer fortrolighed til hende, og andre af de bitre tilbageblik, som de fleste gifte koner hengiver sig til, enten i deres ægteskab eller bagefter, eller muligvis både-og. Mrs. Nickleby endte med at beklage sig over, at den afdøde kun én eneste gang havde fulgt et råd fra hende, hvilket var fuldstændig korrekt, eftersom han havde gjort det den ene gang, og det var det, der havde ruineret ham. 

Mr. Ralph Nickleby sad og lyttede med antydningen af et smil, og da enken holdt op, genoptog han ganske roligt samtalen der, hvor hendes udbrud havde afbrudt den.

»Vil du bestille noget, unge mand?« sagde han til sin nevø med et vredt blik. 

»Naturligvis,« svarede Nicholas overlegent.

»Se så her. Så kan du takke din gode skæbne for, at jeg fik øje på dette her i morges.«

Med denne optakt trak Mr. Ralph Nickleby en avis op af lommen, foldede den ud, ledte lidt i annoncerne, og læste så højt:

UNDERVISNING.

Mr. Wackford Squeers, kostskolen DRENGELØSEHAL i den skønt beliggende landsby Dotheboys pr. Greta Bridge i Yorkshire, modtager drenge i alle aldre og tilbyder kost, logi, skolebøger, lommepenge og alt hvad der derudover ønskes. Der undervises i alle levende og døde sprog, matematik, ortografi, geometri, astronomi, trigonometri, geografi med globus, algebra, regnestok (om nødvendigt), skrivning, regning, karakterdannelse og alle andre arter klassisk litteratur. Pris 20 guineas om året. Ingen ekstra udgifter, ingen ferier, kosten enestående. Mr. Squeers træffes for tiden dagligt fra et til fire i London, Saracenerhovedet, Snow Hill.

NB. Dygtig hjælpelærer søges. Gage 5 pund om året - magistergrad foretrækkes.

»Se bare!« Ralph foldede avisen sammen. »Lad ham søge det job, så er hans lykke gjort.«

»Jamen han er jo ikke magister,« sagde Mrs. Nickleby. »Det ordner sig nok, vil jeg tro,« sagde Ralph.

»Jamen lønnen er så lille, og det er så langt væk, onkel!« stammede Kate.

»Ti nu stille, søde Kate,« indskød Mrs. Nickleby. »Det ved din onkel bedst.«

»Og jeg siger, lad ham tage det job, og så er hans lykke gjort,« gentog Ralph skarpt. »Hvis han ikke synes om det, så lad ham finde et selv. Kan han finde et ærligt job i London, uden venner, penge, anbefalinger eller erfaring i noget som helst, som bare kan betale hans forsålinger, så er jeg parat til at give ham tusind pund. Eller,« sagde Mr. Ralph Nickleby og tog sig selv i nakken, »jeg ville være parat til det, hvis jeg havde dem.«

»Stakkels Nicholas!« sagde den unge pige. »Onkel, skal vi da virkelig-skilles fra hinanden så hurtigt?« 

»Du må virkelig ikke plage din onkel med at spørge om sådan noget, når han kun tænker på vores allesammens bedste, lille skat,« sagde Mrs. Nickleby. »Kære Nicholas, har du slet ingenting at sige?«

»Jo, det har jeg, mor,« sagde Nicholas, der havde stået tavs, i dybe tanker. »Hvis jeg nu skulle være så heldig at få det job, onkel - selvom jeg er så dårligt kvalificeret - hvad så med de to her, der bliver tilbage?«

»I så fald (men ikke ellers) tager jeg mig af din mor og søster og får dem anbragt, så de kan klare sig. Det gør jeg straks, jeg skal sørge for, at de ikke er her mere, inden du har været væk en uge.«

»Så gør jeg alt, hvad De ønsker,« sagde Nicholas og trykkede lykkeligt sin onkels hånd. »Lad os så prøve vores lykke hos denne Mr. Squeers med det samme. I værste fald kan han jo da kun sige nej.«

»Det gør han ikke,« sagde Ralph. »På min anbefaling tager han dig med glæde. Vis dig nyttig, så bliver du snart hans kompagnon. Og tænk så, hvis han går hen og dør! Så er du på den grønne gren.«

»Ja, det ser godt ud,« sagde den arme Nicholas, henrykt over tusind skønne muligheder, som hans gode humør og mangel på erfaring viste ham. »Eller der kommer en ung adelsmand til skolen, han kommer til at synes om mig, hans far gør mig til hans privatlærer, når han er færdig med skolen. Vi bliver sendt ud på den store Europa-rejse, og når vi kommer hjem, finder man en god stilling til mig. Hvad siger du til det, onkel?«

»Jo, det lyder godt,« sagde Ralph med skæv mund.

»Og hvem ved - måske kommer han og besøger mig bagefter og forelsker sig i Kate (som naturligvis skal passe hus for mig) og - og -gifter sig med hende, hvad, onkel? Hvem ved?«

»Nej, hvem ved?« knurrede Ralph.

»Hvor skulle vi blive lykkelige!« udbrød Nicholas begejstret. »Smerten ved at skilles er intet mod glæden, når vi ses igen. Kate bliver en meget smuk kvinde, og jeg vil være så stolt af at høre alle sige det, og mor vil være så glad for at være sammen med os igen, og vi skal glemme alt dette sørgelige, og - « Disse udsigter var for strålende! Nicholas, som var helt overvældet af dem, gav et lille mat smil og brast i gråd.

Denne naive familie, født og opvokset i en afkrog, uden viden om det, man kalder »den virkelige verden« — et stående udtryk, hvormed der gerne menes alle de slyngler, der findes i den - blandede deres tårer ved tanken om at skulle skilles for første gang, og efter at den første følel-sesstorm var ovre, talte de videre med al den optimisme, som forhåbninger til det, de ikke kendte, fik dem til at nære om en lys fremtid, indtil Mr. Ralph Nickleby gjorde dem opmærksom på, at hvis de sad der og spildte tiden, kunne en anden ansøger erobre det første trin op ad lykkens stige, som denne annonce tilbød Nicholas, og dermed skylle grunden væk under alle deres luftslotte. Denne betimelige påmindelse gjorde øjeblikkelig ende på deres samtale. Efter at Nicholas omhyggeligt havde skrevet Mr. Squeers' adresse op, fulgtes onkel og nevø hen for at opsøge denne lærde herre, mens Nicholas ærligt forsøgte at overtale sig selv til at mene, at han havde gjort sin slægtning stor uret ved at afsky ham ved første blik, og Mrs. Nickleby gjorde sig en del umage for at meddele sin datter, at hun var vis på, at han var meget rarere, end han så ud til - og Miss Nickleby var en god nok datter til at svare, at det kunne han vist sagtens være.

Sandt at sige havde svogerens appel til denne fortræffelige dames gode forstand, og hans dermed antydede påskønnelse af hendes værd, gjort et ikke ringe indtryk på hende, og selvom hun havde elsket sin mand inderligt, og nu nærmest tilbad sine børn, havde han haft så stort held til at ramme en af disse små falske strenge i det menneskelige hjerte (for Ralph kendte alle dets værste svagheder, selvom han var fremmed for dets bedste) at hun allerede virkelig for alvor var begyndt at se på sig selv som et beundringsværdigt og lidende offer for sin afdøde mands ansvarsløshed.

4

Nicholas og hans onkel opsøger (for ikke at spilde tiden og gå glip af Lykken) skoleejer Mr. Wackford Squeers fra Yorkshire.

Snow Hill! Hvad slags sted regner den almindelige londoner, som ser dette bestemmelsessted lyse klart og tydeligt på endestationsskiltene på

de nordgående busser, med, at det er? Vi har alle en løs og ubestemt idé om steder, som man ofte ser og hører navnet på, men hvor man aldrig kommer. Der må ligge masser af ideer om Snow Hill og flyde rundt om dette Snow Hill. Det er et godt navn: Snow Hill - Snebjerget. Og så yderligere et »Sarascenerhoved«, der kalder på associationer om noget barskt og kraftfuldt! En øde og ensom landstrækning, åben for bidende vindstød og rasende snestorme - en mørk, kold, skummel hede, menneskeforladt om dagen, og ikke tilrådelig at færdes på efter mørkets frembrud for ordentlige folk - et sted, som man undgår, hvis man færdes ude alene, og hvor de nådesløse røvere holder til - dette, eller noget i den retning må vel være den gængse opfattelse af Snow Hill, stedet langt uden for lands lov og ret, hvor man dag og nat suser videre nordpå i landet fra dette spøgelsesagtige sarascenerhoved med mystik og åndeagtig præcision, i postvogne der holder kursen i al slags vejr og byder selve naturkræfterne trods.

Sandheden er noget anderledes, men ikke til at kimse ad. Der, midt i hjertet af London, midt i et menneskevrimlende forretningskvarter, midt i larm og travlhed, ligger Newgate fængslet og stemmer ligesom op for den vældige strøm af liv, der ustandselig flyder den vej fra mange forskellige sider og løber sammen under dets mure. I denne vrimlende gade, som det rager så truende op over - tæt ved usle, faldefærdige huse - på det selv samme sted hvor der nu er torvehandel med suppe og fisk og halvrådden frugt - er i sin tid i snesevis af mennesker, fire, seks, otte stærke, livskraftige mænd ad gangen, med vold og stort hastværk blevet ekspederet ud af denne verden under brøl og hyl og lyde, som overdøvede selve storbyens larm, og på en måde, der var værre at bære, fordi der blev så umådelig meget liv tilbage omkring dem - når nysgerrige øjne lyste imod dem fra vinduer og hage og mure og søjler, og den arme, der skulle hænges, ikke, idet han for sidste gang så sig om på alle disse hvide opadvendte ansigter, i sin dødsangst fandt et ansigt - ikke et eneste ansigt - der havde ondt af ham eller følte med ham.

Lige ved fængslet og følgelig også i nærheden af Smithfield og Børsen og hele Citys travlhed og larm, lige på det sted ved Snow Hill, hvor omnibusheste på vej østover alvorligt overvejer at falde om med vilje, og hestene for de vogne, der skal vestpå, temmelig ofte styrter uden at ville det, ligger den gård, hvor postvogne til »Sarascenerhovedet« holder. Selve indgangen til kroen er garneret med to sarascener-hoveder og -skuldre, som det engang var hovedstadens muntre sjæles stolthed og prestigesag at brække ned om natten, men som nu har fået lov at sidde i uforstyrret fred i nogen tid, muligvis fordi sådanne udslag af højt humør nu går ud over dørhamrene i St. James sogn, som er mere populære, fordi de er lettere transportable, og hvor man finder klokkestrenge, der kan bruges til tandstikkere. Krobygningen er desuden prydet med yderligere et stort sarascenerhoved, som stirrer rasende ned oppe fra taget, og små sarascenerhoveder på bagsmækken af alle de rødmalede vogne, der står der, stirrer folk imøde med præcis det samme udtryk som de andre og større sarascenerhoveder, hvorved hovedindtrykket af det samlede bygningskompleks bliver absolut sarascenisk.

Når man kommer ind gennem gården, ser man billetkontoret til venstre, mens tårnet på den Hellige Gravs kirke farer brat til himmels på højre side, og en lang, lav række soveværelser løber ned langs begge sider. Lige foran ser man et meget langt vindue, hvorover der står »Kaffestue« med meget læselige bogstaver, og hvis man er der på det rigtige tidspunkt, vil man også kunne se Mr. Wackford Squeers stå med hænderne i lommen og se ud ad dette vindue.

Mr. Squeers havde ikke noget vindende ydre. Han havde kun ét øje, og de fleste foretrækker nu engang to. Det ene øje, han havde, var ganske givet nyttigt, men absolut ikke dekorativt, det var grøngråt og af facon som spionhullet i en gadedør. Den øjentomme side af hans ansigt var meget rynket og klemt sammen i folder, at det nærmest virkede truende, navnlig når han smilede med sit smil, der fik ham til at se nærmest morderisk ud. Hans hår lå klasket tæt til hovedbunden og var meget fedtet, undtagen i spidserne, som han havde børstet stift op fra sin lave udadbulede pande, som stod godt til hans skurrende stemme og grove manerer. Han var vel en to-treoghalvtreds år og lidt under middelhøjde, skolemesteragtigt sortklædt, med et hvidt halsbind med lange, dinglende ender, men ærmerne var en hel del for lange og buksebenene en hel del for korte, og han så ud til at befinde sig ilde i denne påklædning, som om han gik i en evig tilstand af undren over at være så velklædt.

Mr. Squeers stod i en afskildret bås foran en af kaminerne, hvor der var tre borde, et af den størrelse, man normalt finder i sådanne båse, og to lange, der optog hele pladsen langs med skillevæggene. På et hjørne af en af bænkene sad der en meget, meget lille dreng anbragt ovenpå en meget lille fyrretræskuffert holdt sammen af en stump reb.

Drengen sad med sine meget små ben i halvstøvler og jernbanefløjlsbukser dinglende i luften og skuldrene trukket op om ørerne og hænderne plantet på knæene, og kastede nu og da med alle tegn på angst og onde anelser et skræmt blik hen på skolemesteren.

»Halv tre,« mumlede Mr. Squeers og vendte sig fra vinduet for at se på uret i lokalet med sure miner. »Der kommer nok ikke fler i dag.«

Mr. Squeers drejede sig efter denne bemærkning til sig selv irritabelt mod den lille dreng for at se, om han foretog sig noget, man kunne prygle ham for. Da drengen tilfældigvis slet ingenting foretog sig, nøjedes Mr. Squeers med at stikke ham en lussing og forbyde ham at gøre det en anden gang.

»Sidste midsommer,« gentog Mr. Squeers sine mumlende beklagelser, »fik jeg ti drenge med. Ti gange tyve er to hundrede pund. I morgen klokken otte rejser jeg, og jeg har kun fået tre - tre gange nul er nul, tre gange to er seks, tres pund. Hvor blir alle drengene af? Hvad stikker der forældrene? Hvad Fanden er meningen?«

Her kom den lille dreng på kufferten til at nyse kraftigt.

»Hov, du der!« snerrede skolemesteren og vendte sig om. »Hvad var det?«

»Undskyld. Ingenting,« sagde den lille dreng.

»Ingenting!« udbrød Mr. Squeers.

»Undskyld, jeg kom til at nyse,« svarede drengen og skælvede, så den lille kuffert vaklede under ham.

»Åh, nå så du nøs? Må jeg så spørge, hvorfor du sagde »ingenting«?«

Ude af stand til at besvare dette spørgsmål stak den lille dreng knoerne i øjnene og gav sig til at græde, hvilket gav Mr. Squeers anledning til at smide ham ned af kufferten med en lussing på den ene kind, og op på den igen med en på den anden.

»Du kan bare vente, til jeg får dig op til Yorkshire, unge mand,« sagde Mr. Squeers, »der har du resten til gode. Kan du så holde op med at sidde der og larme, hva'?«

»J... ja, hr. lærer,« hulkede den lille dreng, og skurede sit ansigt meget energisk tørt med et bomuldslommetørklæde med et påtrykt mønster, der forestillede en tigger med udstrakt hånd.

»Jamen hold så op NU! Ka' du ikke høre, hvad jeg siger, hva'?«

Da denne formaning kom med en truende håndbevægelse og meget barske miner, skrubbede den lille dreng ansigtet endnu hårdere for at

Nye elever til Yorkshire-skolen.

holde styr på tårerne og gav ikke mere udtryk for sine følelser ved andet end skiftevis at snøfte og være ved at kvæles.

»Mr. Squeers,« sagde en opvarter og stak hovedet indenfor i båsen, »der er en herre derude, der spørger efter Dem.«

»Vis ham herind, Richard,« sagde Mr. Squeers smørblidt. »Kan du så få det lommetørklæde i lommen, din lille bandit, ellers myrder jeg dig, så snart den herre er gået.«

Næppe havde skolemesteren fået afleveret denne rasende hvisken, før herren kom ind. Mr. Squeers lod først, som om han ikke havde set ham, men havde travlt med at spidse en pen og give gode råd og forstående vejledning til sin lille elev.

»Min kære dreng,« sagde Mr. Squeers, »alle mennesker har deres sorger og prøvelser. Du er i en ung alder blevet offer for sorg og prøvelse, men hvor galt er det i virkeligheden? Det er jo slet ikke så slemt, at dit lille hjerte behøver at briste og dine tårer at trille, så øjnene er ved at falde ud af hovedet på dig, vel? Du skal væk fra din familie, men du får en ny fader i mig, lille ven, og en ny moder i Mrs. Squeers. I den yndige landsby Dotheboys pr. Greta Bridge i Yorkshire, hvor drenge i alle aldre får kost og logi og vask og lommepenge og alt, hvad man kan ønske sig-«

»Så er det altså Dem,« sagde den fremmede og stoppede dermed Mr. Squeers i den fulde gentagelse af annoncen. »Mr. Squeers?« 

»Ja, det er mig,« sagde Mr. Squeers og lod meget overrasket.

»Det er Dem, der har sat denne her annonce i »Times«, ikke?«

»Og i »Morning Post«, »The Chronicle«, »Herald« og »Annonceavisen« angående kostskolen Drengeløsehal i den yndige landsby Dotheboys pr. Greta Bridge i Yorkshire. Jeg ser, at det er i anledning af den, De kommer. Goddag, små venner. Og goddag til Dem, min herre.« Med denne hilsen klappede Mr. Squeers de to små sarte, huløjede drenge, som fulgte i hælene på herren, på hovedet, og afventede.

»Jeg er farvehandler, navnet er Snawley,« sagde herren.

Squeers bøjede hovedet let, som for at sige, at det var et meget smukt navn.

Herren fortsatte: »Jeg kunne tænke mig at sætte mine to drenge i Deres skole, Mr. Squeers.«

»Når jeg selv skal sige det, hvad jeg ikke burde, kunne De ikke gøre noget bedre,« svarede Mr. Squeers.

»Hm,« sagde herren. »Tyve pund om året - var det ikke sådan, Mr. Squeers?«

»Guineas,« svarede skolemesteren med et formildende smil.

»Pund, når der er to, synes jeg, Mr. Squeers,« sagde Mr. Snawley uden smil. 

»Det tror jeg nu ikke lader sig gøre,« svarede Squeers, som om han aldrig havde overvejet den mulighed før. »Men lad mig nu lige se -fire gange fem er tyve, op til det dobbelte, og så siger vi minus ... nå, ja, lad gå, det pund den ene eller den anden vej skal ikke skille os ad. Så må De holde mig skadesløs ved at anbefale mig til andre.« 

»De spiser ikke ret meget,« sagde Mr. Snawley.

»Det spiller nu ingen rolle,« svarede Squeers. »Vi regner ikke med drengenes appetit hos os.« (Hvilket var den rene, skære sandhed. Det gjorde de ikke.)

»Enhver form for sund og god luksus, som Yorkshire kan byde på,« fortsatte Squeers, »alle de smukke moralske grundsætninger, Mrs. Squeers kan give dem - kort sagt, alt hvad en dreng kan ønske sig af et hjem, får de hos os, Mr. Snawley.«

»Jeg lægger særlig vægt på deres moralske grundsætninger,« sagde Mr. Snawley.

»Det glæder mig at høre,« sagde skolemesteren og rankede sig, »for så kommer de til et sted, hvor vi leverer moral, så det klodser.«

»De er vist selv en mand af høj moral?«

»Det håber jeg.«

»Jeg ved det,« sagde Mr. Snawley. »Jeg har taget oplysninger på Dem, og fået bekræftet, at De også er gudfrygtig.«

»Tja, det gør jeg vel også en smule i.«

»Det er jeg nemlig også. - Kunne vi måske lige snakke sammen et øjeblik, i båsen derinde ved siden af?«

»Gerne,« sagde Squeers med et grin. »Småvenner, kan I være alene og sludre med jeres nye legekammerat et par minutter? Han der er en af mine nye drenge, Mr. Snawley. Belling, hedder han - fra Taunton.«

»Såh?« sagde Mr. Snawley og så på den arme lille unge, som om han var et meget sjældent naturhistorisk fænomen.

»Han skal også med i morgen. Han sidder på sin bagage. Hver dreng skal medbringe to sæt tøj, seks skjorter, seks par sokker, to nathuer, to lommetørklæder, to par sko, to hatte og en barberkniv.«

»En barberkniv!« udbrød Mr. Snawley på vej ind i båsen ved siden af. »Hvorfor det?«

»Hvis de vil barbere sig,« svarede Squeers langsomt og veloverlagt.

Der lå ikke meget i disse fem ord, men der må have været et eller andet særligt i hans måde at sige dem på, for skolemesteren og hans kunde så lige hinanden ind i øjnene et par sekunder, og der blev udvekslet et megetsigende smil. Snawley var en meget glat mand med flad næse, dystert påklædt, med lange sorte gamacher, og så stilfærdigt from i hele sit væsen, at det virkede påfaldende at se ham smile uden nogen særlig klar årsag.

»Hvor længe beholder De da drengene på Deres skole?« spurgte han lidt efter.

»Præcis så længe man indbetaler deres skolepenge kvartalsvis til min agent her i byen, eller til de render deres vej. Jeg tror godt, vi to kan tale rent ud af posen. Hvad er de drenge - illegitime?«

»Nej,« svarede Snawley og så skolemesteren lige ind i hans ene øje. »Det er de ikke.«

»Det var en af de ting, jeg tænkte mig,« sagde Squeers koldsindigt. »For dem har vi en masse af. Ham der er en af dem.«

»Ham inde ved siden af?«

Squeers nikkede. Hans kunde kiggede lige over skillevæggen på den lille dreng på kufferten en gang mere, vendte sig med et udtryk, som om det skuffede ham lidt, at drengen lignede enhver anden dreng, og sagde, at det ville ikke være faldet ham ind.

»Jamen det er han!« forsikrede Squeers. »Men nu altså Deres to -der var noget, De ville sige til mig?«

»Ja. Faktisk er jeg ikke far til dem, Mr. Squeers. Kun stedfar.«

»Nå sådan?« sagde skolemesteren. »Så forstår jeg. Jeg kunne ikke rigtig se, hvorfor Fanden De ville have dem til Yorkshire. Javel! Så forstår jeg.«

»Se, jeg gik altså hen og giftede mig med deres mor,« fortsatte Snawley, »og det koster meget med sådan to drenge i huset, og hun har selv lidt penge at råde over, og derfor er jeg bange for - kvinder er så tåbelige, Mr. Squeers - at hun kunne finde på at bruge løs af dem på dem, og det ville jo være at forkæle dem til deres egen skade.«

»Nemlig,« svarede Mr. Squeers og lænede sig tilbage i stolen og slog ud med hånden.

»Og derfor ligger det mig meget på hjerte at få dem anbragt i en god skole godt langt væk og uden ferier — ikke noget af dette her meget skadelige med at komme hjem to gange om året, som gør børn så vanskelige — og et sted, hvor de ikke bliver alt for forkælede - hvis De forstår mig?«

»Skolepengene præcist betalt, og ingen indblanding,« nikkede Mr. Squeers.

»Netop. Men med garanti for, at man tager sig af deres moral.«

»Garanteret.«

»De får vel ikke lov til at skrive alt for meget hjem?« sagde stedfaderen betænkeligt.

»Kun vores stående julebrev om, at de aldrig før har haft det så godt, og at de håber, man aldrig nogensinde vil forlange, at de skal hjem.« »Udmærket.« Stedfaderen gned sig i hænderne.

»Efter at vi nu er kommet til fuld forståelse,« sagde Squeers, »tør jeg måske tillade mig at spørge Dem, om De anser mig for en i enhver henseende dadelfri, eksemplarisk og retskaffen mand som privatperson, og som skoleleder kan anbefale mig som i enhver henseende skikket til at påtage mig ansvaret for de unge og nærer fuld tillid til min uangribelige hæderlighed, godhed over for eleverne, religiøse indstilling og faglige kvalifikationer?«

»Absolut.« Stedfaderen besvarede skolemesterens brede grin.

»Jeg tør måske tillade mig at referere til Dem i påkommende tilfælde?«

»Absolut.«

»Det er en mand efter mit hjerte,« sagde Squeers og tog sin pen. »Dette er hvad jeg kalder godt og forretningsmæssigt.«

Efter at skolemesteren havde skrevet Mr. Snawleys adresse op, gik han videre til at kvittere for det første kvartals skolepenge, erlagt forud, og var netop blevet færdig, da der igen blev spurgt efter Mr. Squeers.

»Her!« svarede skolemesteren. »Hvad drejer det sig om?«

»Forretninger,« sagde Ralph Nickleby og kom ind til dem med Nicholas i hælene. »De havde en annonce i morgenaviserne.«

»Det havde jeg, ja. Vil De være så venlig at komme herind,« sagde Mr. Squeers på vej tilbage til båsen ved kaminen. »Tag plads.«

»Tak.« Ralph satte sig og anbragte sin hat på bordet foran sig. »Må jeg præsentere min nevø, Mr. Nicholas Nickleby.«

»Glæder mig at gøre Deres bekendtskab,« sagde Squeers.

Nicholas bukkede og sagde, at glæden var gensidig, men så en smule forbløffet ud over herren til Drengeløsehal — hvad han faktisk også var.

»De mindes måske, at vi to har truffet hinanden?« sagde Ralph med et skarpt blik til skolemesteren.

»De plejede engang at komme og erlægge et lille beløb kvartalsvis til mig i nogle år, så vidt jeg erindrer?«

»Ja, det var mig,« sagde Ralph.

»Som repræsentant for familien til en dreng ved navn Dorker, som beklageligvis -«

»-beklageligvis afgik ved døden på Drengeløsehal.«

»Åh ja, ham husker jeg udmærket. Herregud, ja, den dreng var Mrs. Squeers så glad for, som om han havde været hendes egen. Hvad vi dog gjorde for ham, da han blev syg! Ristet brød og dejlig varm te morgen og aften, selvom han dårligt kunne få en bid ned. Et tændt lys i hans soveværelse hele hans dødsnat - vi hentede skolens bedste leksikon til at lægge under hans hoved - men det var kun så lidt. Jeg tænker med glæde tilbage på, at vi gjorde alt, hvad vi kunne, for ham.«

Ralph smilede med et smil, som nærmest var det modsatte af et smil, og så sig om på de andre i båsen.

»Det er bare mine nye elever,« sagde Wackford Squeers og pegede på den lille dreng på kufferten og de to små drenge, der havde stået og stirret op på ham uden et ord og foretaget alle de sære kropsvrid-ninger, som små drenge bruger, når de træffer hinanden for første gang. »Og denne herre er en fader, som viser mig den godhed at sige de smukkeste ting om den undervisning, vi gennemfører på Drengeløse-hal, som ligger nær den yndige landsby Dotheboys i nærheden af Greta Bridge i Yorkshire, hvor drenge i alle aldre ...«

»Tak, det ved vi alt om,« afbrød Ralph surt. »Vi har læst annoncen.« 

»Ja, der står det jo også altsammen,« svarede Squeers.

»Og jeg for mit vedkommende,« afbrød Mr. Snawley, »synes, at det her må være min pligt at føje til, at jeg anser Mr. Squeers som i enhver henseende — «

»Utvivlsomt,« afbrød Ralph igen og stoppede flommen af anbefaling. »Det er altsammen udmærket. Lad os så komme til sagen.«

»Hellere end gerne,« svarede Squeers. »Forretninger fremfor alt. Det er den første grundsætning, vi indprenter elever, der skal ind i forretningslivet. Belling, lille ven, hører du efter? Glem det aldrig.«

»Nej, hr. lærer,« svarede lille Belling.

»Husker han det nu også?« sagde Ralph.

»Gentag, Belling!« sagde Squeers.

»Fremfor alt,« gentog lille Belling.

»Udmærket,« sagde Squeers. »Videre!«

»Fremfor alt,« gentog lille Belling.

»Fortræffeligt,« sagde Squeers. »Og hvad så?«

»Den første g ...« sufflerede Nicholas hjælpsomt.

»... grundsætning, vi ...« sagde lille Belling. »Forretninger frem ...«

»Tak, min dreng,« sagde Squeers med et knusende sideblik til forbryderen. »Vi to kommer til at snakke mer forretninger.«

»Og så var det måske praktisk, om vi ordnede vores,« sagde Ralph.

»Med fornøjelse,« sagde Squeers.

»Det kan gøres kort, og ordnes hurtigt,« fortsatte Ralph. »De har averteret efter en dygtig hjælpelærer.«

»Nemlig,« sagde Squeers.

»Og sådan en har De brug for?«

»Nemlig.«

»Her er han!« sagde Ralph. »Min nevø Nicholas, lige frisk fra sin skole med alt det, han har lært, boblende i hovedet. Og ikke en øre på lommen - lige det, De har brug for.«

»Jeg ved nu ikke rigtig,« sagde Squeers, noget forvirret over en ansøgning fra en ung mand som Nicholas, »om han er noget for mig.«

»Det er han,« sagde Ralph. »Det garanterer jeg for. Op med humøret, unge mand, om mindre end en uge står du og underviser alle de unge adelsmænd på Drengeløsehal, ellers skulle den herre der være mer umedgørlig, end jeg regner med.«

Nicholas henvendte sig til Mr. Squeers. »Måske finder De mig for ung og er ikke tilfreds med, at jeg ikke er magister?«

»Jeg så jo gerne en universitetsgrad,« svarede Mr. Squeers og forsøgte at se alvorsfuld ud, og så lidt desorienteret som muligt over modsætningen mellem den naive unge mand og den alt andet end naive onkel, mer end over den ubegribelige hentydning til unge adelsmænd på hans skole. 

»Hør nu her,« sagde Ralph. »Jeg skal forklare det i meget få ord.«

»Ja tak,« sagde Squeers.

»Her har vi en dreng, en knøs, en ung mand eller en lang lømmel, alt efter behag, på en atten-nitten år.«

»Øjensynligt,« sagde skolemesteren.

»Ja, øjensynligt,« sagde Mr. Snawley for at bakke sin nye ven op.

»Hans far er lige død, han er ganske uerfaren, har ingenting at leve af og trænger til et job,« sagde Ralph. »Jeg har foreslået ham at søge ind til Deres fortræffelige skole som et første trin på lykkens stige, hvis han viser sig tilfredsstillende. Er det klart?«

»Klart for enhver,« svarede Squeers med lige en antydning af en efterligning af det lille grin, som den ældre herre sendte" efter sin intetanende nevø.

»Ja, det stemmer altsammen,« sagde Nicholas ivrigt.

»Det er han, som De ser, selv helt klar over,« sagde Ralph i samme tørre, hårde tone. »Hvis han skulle være lunefuld eller ubehersket nok til at kaste vrag på denne gyldne chance, inden han har vist sig vær-dig til den, føler jeg mig løst fra min forpligtelse til at gøre noget som helst for hans mor og hans søster. Se på ham, tænk på, hvor nyttig han kan være for Dem på så mange måder! Så er spørgsmålet, om han ikke, i hvert fald for en tid, vil være noget for Dem fremfor de første tyve andre, De ellers kunne få. Var det ikke værd at overveje?«

»Jo, det var det faktisk,« sagde Squeers, og nikkede tilbage til Ralph.

»Udmærket,« svarede Ralph. »Jeg ville godt lige snakke to ord privat med Dem.«

De gik afsides, og meget kort efter meddelte Mr. Wackford Squeers, at Mr. Nicholas Nickleby her og nu var officielt antaget og ansat som første hjælpelærer på Drengeløsehal kostskole.

»På Deres onkels anbefaling, Mr. Nickleby,« sagde Wackford Squeers.

Nicholas var henrykt over, at det var gået, trykkede sin onkels hånd og var næsten parat til at tilbede Mr. Squeers på stedet. »Han ser lidt mærkelig ud,« tænkte han, »men hvad betyder det. Forson fra Cambridge så mærkelig ud, den store doktor Samuel Johnson så mærkelig ud, sådan er vel alle de bogorme.«

»I morgen tidlig klokken otte, Mr. Nickleby, går diligencen. De må være her et kvarter før for at hjælpe mig med at få alle de drenge her med.«

»Jeg skal være her,« sagde Nicholas.

»Og jeg har betalt billetten,« knurrede Ralph. »Så du får ikke andet at gøre end at holde varmen.«

Et nyt udslag af onkelens ædelmod! Nicholas var så rørt over denne uventede godhed, at han dårligt kunne finde ord til at takke for den, faktisk ikke havde fundet halvt så mange, som han ledte efter, da de havde sagt farvel til skolemesteren og kom ud af porten til »Saracenerhovedet.«

»Jeg kommer i morgen for at se dig tage af sted,« sagde Ralph. »Ikke noget med at springe fra.«

»Mange, mange tak,« svarede Nicholas. »Jeg skal aldrig glemme din godhed.«

»Nej, det synes jeg heller ikke, du skal. Gå du nu hjem og pak, hvad du har at pakke. Tror du, du kan finde Golden Square på vejen?«

»Jeg kan da spørge mig for.«

»Aflever så disse papirer til min kontorist.« Ralph fandt en lille pakke frem. »Og sig til ham om at blive, til jeg kommer.«

Nicholas påtog sig med glæde dette ærinde og sagde varmt farvel til sin kære onkel, fik et grynt fra denne varmhjertede ældre herre til svar, og styrtede af sted for at aflevere pakken. Han fandt godt nok Golden Square. Mr. Noggs, der lige havde kigget ind på beværtningen et øjeblik, stod og var ved at sætte nøglen i døren, da Nicholas kom.

»Hvad er det?« sagde Noggs og pegede på pakken.

»Papirer fra min onkel. Og jeg skulle bede Dem være så venlig at blive her, til han kommer.«

»Onkel!« udbrød Noggs.

»Mr. Nickleby,« forklarede Nicholas.

»Kom ind,« sagde Noggs.

Uden flere ord førte han Nicholas ind i gangen og ind i det kontormæssige anretterværelse, hvor han anbragte ham på en stol og selv klatrede op på sin høje taburet og sad med armene hængende slapt ned og betragtede ham stift fra sit udsigtstårn.