Heinrich von Kleist

MARKISE O.

Digitaliseret af SFA-89  2017

ISBN  9788771941975

Im..., en anselig By i Øvreitalien, lod Enkemarkise O . . . ., en Dame af det bedste Rygte og Moder til flere vel opdragne Børn, bekjendtgjøre i Aviserne, at hun uden sit Vidende var kommen i Omstændigheder, at Faderen til det Barn, hun skulde føde, skulde melde sig, og at hun af Familiehensyn havde besluttet sig til at ægte ham. Damen, som, dreven af Forhold, hun ikke kunde ændre, med så stor Sikkerhed gjorde et så besynderligt Skridt, der ikke kunde andet end pådrage hende Verdens Spot, var Datter af Hr. G., Kommandant i Citadellet ved M . . . Hun havde en tre års Tid i Forvejen mistet sin Mand, Marki O . . . ., som hun nærede den inderligste og ømmeste Kjærlighed til, da han i Familieanliggender var på en Rejse til Paris. Efter sin gode Moders, Fru G . . .s Ønske var hun efter hans Død taget fra Godset ved V. . ., hvor hun hidtil havde boet, og med sine to Børn vendt tilbage til Kommandantboligen og havde slået sig ned dér. Her havde hun tilbragt de nærmest følgende år i den største Indgetogenhed, optagen af Kunst, Læsning, sine Børns Opdragelse og sine Forældres Pleje, til Krigen pludselig fyldte hele Omegnen med Tropper fra næsten alle Lande, også med russiske. Oberst G . . ., som havde Ordre til at forsvare Fæstningen, opfordrede sin Hustru og Datter til at trække sig tilbage enten til Datterens Gods eller til Sønnens, der også lå ved Y. . . Men inden Damerne var bleven færdige med deres Overvejelser og havde truffet deres Valg imellem de Trængsler, man udsatte sig for ved at blive i Fæstningen, og de Rædsler, man kunde risikere ude på Landet, var Citadellet allerede belejret af de russiske Tropper og blev opfordret til at overgive sig. Obersten erklærede nu over for sin Familie, at han vilde handle, som om den slet ikke existerede, og besvarede Opfordringen med Kugler og Granater. Fjenden gjorde Gjengjæld ved at bombardere Citadellet, stak Magasinerne i Brand og erobrede et Udenværk, og da Kommandanten, efter atter at være bleven opfordret til at overgive sig, tøvede med at efterkomme Opfordringen, forberedte han et natligt Overfald og tog Fæstningen med Storm.

Lige som de russiske Tropper under en heftig Haubitsild trængte ind i Fæstningen, gik der Ild i Kommandantboligens venstre Fløj, så Damerne blev nødte til at forlade den. Oberstinden løb efter sin Datter, som flygtede ned ad Trappen med sine Børn, og råbte, at de skulde blive sammen og ty ned i Kjælderne, men en Granat, som i det samme sprang i Huset, gjorde Forvirringen fuldstændig. Markisen kom med sine Børn ned på Pladsen foran Slottet, hvor Skuddene, der under den heftige Kamp lynede igjennem Bælgmørket, gjorde hende ganske rådvild med Hensyn til, hvor hun skulde vende sig hen, og til sidst drev hende ind i det brændende Hus igjen. Her mødte hun imidlertid ulykkeligvis, lige som hun vilde smutte ud af Bagdøren, en Trop fjendtlige Skarpskytter, som ved Synet af hende pludselig blev stille, hængte Geværerne over Skuldrene og under afskyelige Lader førte hende bort. Forgjæves råbte Markisen, som blev revet snart hid, snart did af den forfærdelige Bande, der sloges indbyrdes, om Hjælp; hendes skjælvende Piger flyede tilbage gjennem Bagdøren. Hun blev slæbt ind i Slottets Baggård, hvor hun under den skjændigste Mishandling var lige ved at segne, da en russisk Officer kom til, hidkaldt af hendes Angstskrig. Med rasende Hug jog han de lystne Hunde fra hverandre og snappede deres Bytte fra dem. I Markisens Øjne var han en Engel, der var sendt hende fra Himlen. Han slog den sidste af de dyriske Blodhunde i Ansigtet med sit Kårdehæfte, så Blodet strømmede ud af Munden på ham og han tumlede tilbage, bød derpå Damen Armen med nogle forbindtlige franske Ord og førte hende, der som Følge af alle disse Optrin var fuldstændig målløs, til den anden Fløj af Slottet, som Ilden endnu ikke havde nået, og så tabte hun helt Bevidstheden. Her traf han, da de forskrækkede Piger kort efter kom til, Anstalter til at få hentet en Læge, forsikrede, idet han satte Hatten på, at hun snart vilde komme til sig selv igjen, og vendte derpå tilbage til Kampen.

1 Løbet af kort Tid blev Fæstningen fuldstændig erobret, og Kommandanten, som kun forsvarede sig endnu, fordi man ikke vilde give ham Pardon, trak sig med svigtende Kræfter tilbage til Husets Port, da den russiske Officer, meget ophidset at se til, kom ud af den og råbte til ham, at han skulde overgive sig. Kommandanten svarede, at han kun havde ventet på den Opfordring, rakte ham sin Hånd og bad om Tilladelse til at gå op på Slottet for at se til sin Familie. Den russiske Officer, som at dømme efter den Rolle, han spillede, syntes at være en af Stormkolonnens Førere, gav ham Lov til at gå derop ledsaget af en Vagt, stillede sig noget ilfærdig i Spidsen for en Afdeling, afgjorde Kampen, hvor den endnu syntes at være tvivlsom, og besatte hurtigst muligt Fortets faste Punkter.