LIVTAG MED LØGSTRUP OG GRUNDVIG

Løgstrup Biblioteket omfatter værker af K.E. Løgstrup, der alle udgives med nye efterskrifter, samt en række kommentarbind, monografier og antologier.

Løgstrup Biblioteket redigeres af

David Bugge

Michael Nonboe

Camilla Rohde Søndergaard

Peter Aaboe Sørensen

David Bugge & Michael Schelde (red.)

LIVTAG MED LØGSTRUP OG GRUNDTVIG

KLIM

David Bugge & Michael Schelde (red.)

Livtag med Løgstrup og Grundtvig

© Forfatterne og forlaget Klim, 2017

Udgivet i samarbejde med Grundtvig Centeret.

Omslagslayout: Christinna Lykkegaard Nilsson

ISBN: 978 87 7204 192 6

1. elektroniske udgave, Aarhus 2017

Forlaget Klim

www.klim.dk

Alle rettigheder forbeholdes. Fotografisk, mekanisk eller anden gengivelse af denne bog eller dele heraf er forbudt uden forlagets skriftlige tilladelse ifølge gældende dansk lov om ophavsret. Undtaget herfra er korte citater til brug i anmeldelser.

Forord

I besættelsesårenes lidenskabelige brevveksling med vennen (og Grundtvig-kenderen) Hal Koch udbryder K.E. Løgstrup på et tidspunkt: “Du har indtil dato forstået forbandet lidt af Grundtvig!” Hvor meget Løgstrup i grunden selv havde forstået af Grundtvig, og hvor grundtvigsk han overhovedet var, er fortsat omdiskuteret. Når Løgstrup en sjælden gang påberåbte sig Grundtvig, og man da skød ham i skoene, at det slet ikke var Grundtvig, han refererede, men snarere Kaj Thanings angivelige misrepræsentation af mesteren, da svarede han gerne, at hvis Thaning havde misforstået Grundtvig, så var det værst for Grundtvig. For Løgstrup var sagen det afgørende, ikke manden – og endnu mindre bevægelsen.

At der er berøringsflader (herunder brudflader) mellem de to, synes dog hævet over enhver tvivl; og det danner baggrund for denne udgivelse, hvor flere generationer af Løgstrup-forskere tager livtag med forskellige aspekter af forholdet. Nogle af bidragene undersøger de overordnede forbindelseslinjer, andre fokuserer på et enkelt tema, der binder Grundtvig og Løgstrup sammen, og atter andre drøfter forfatterskabernes fortsatte relevans. Formmæssigt strækker kapitlerne sig fra det mere akademiske til det personligt causerende eller debatskabende – svarende til den stilistiske diversitet, der udmærkede hovedpersonerne.

Bidragene kan læses i vilkårlig rækkefølge og uafhængigt af hinanden, alt efter aktuel interesse. Det er dog håbet, at de tilsammen vil give et indblik i det udbytterige i at bringe disse to fyrtårne i dansk åndsliv i samtale med hinanden. Hvis ikke dette viser sig at være tilfældet, så er det værst – for læseren.

Aarhus, efteråret 2017

David Bugge & Michael Schelde

ET LIV MED LØGSTRUP OG GRUNDTVIG

Spor af inspiration fra Grundtvig i udviklingen af Løgstrups skabelsesreligiøse alternativ til “epokens” “irreligiøsitet” – selvbiografisk belyst

Ole Jensen

Overtitlen er en bestillingstitel, men den passer mig fint, jeg er jo kommet i memoirealderen, og det har bestemt sin charme at tale om sig selv. Så lad os komme i gang.

1957: Den etiske fordring, Gogarten og et nyt ord, sækularing

Mit “liv med Løgstrup” tager sin begyndelse i efteråret 1957, da jeg som 20-årig ex-rus sneg mig ind til en øvelse om Den etiske fordring hos en præst fra Holbæk, som havde nogle timer som undervisningsassistent på fakultetet i København. Han hed Niels Thulstrup. Jeg vidste ikke rigtig, hvad en øvelse var, og håbede, at jeg kunne gemme mig på bageste række. Men vi var kun fem deltagere, hvoraf de to ikke mødte op anden gang.

Ud over at læse bogen skulle der skrives øvelsesopgaver. Og til mig stak Thulstrup en bog ud af en, der hed Friedrich Gogarten. Den skulle jeg referere skriftligt en måned senere. Den hed Die Verkündigung Jesu Christi (1948) og var en moppedreng på 545 tættrykte sider med meget lille skrift, præget af den tyske efterkrigstids knaphed på papir. At det var gotisk skrift, generede mig ikke, det læste vi fra 1940’ernes skole lige så flydende som latinsk skrift. Men jeg havde aldrig læst en tysk bog, og som klassisk-sproglig student havde jeg kun mit folkeskoletysk med mig. Desuden skulle jeg forberede mig til “forprøven” (som det hed dengang) i januar.

Men at opgive at følge øvelsen stred mod min moral hjemmefra – man løber ikke af gårde, fordi man møder vanskeligheder, og jeg kunne da ikke lade Thulstrup sidde der med kun to deltagere og svigte dem samtidig. Jeg var meget tæt på at opgive studiet – hvis der krævedes så meget, var det vist ikke noget for mig.

Et lille mirakel reddede mig, en artikel af Regin Prenter om Gogartens efterkrigsforfatterskab i Svensk Teologisk Kvartalsskrift (Prenter 1955). Jeg aner ikke, hvordan jeg støvede den op. Men jeg refererede den og følte, det var snyd, jeg havde jo ikke læst den tykke bog – men til min grænseløse undren havde Thulstrup ingen kritiske bemærkninger til opgaven. Universitetspædagogik anno 1957!

Men for det første så fik jeg jo læst Den etiske fordring, der var udkommet året før og var på alles læber, og jeg er ret sikker på, at sådan noget som den “livsforståelse”, at livet er “skænket” os som “gave”, har vakt genklang i mig og givet mindelser om Johannes Pedersens og Vilhelm Grønbechs danske variant af livsfilosofien, som jeg uden at kende ordet havde været opslugt af hele foråret i forbindelse med, at jeg lærte mig hebraisk. Et udtryk som “gnostisk dualisme” var jo næsten det samme som “pilgrimsmyten” hos Grønbech (Løgstrup 2010, 89, 134f; Grønbech 1930, 136-150; Grønbech 1935; Grønbech 1940/1942 om “pilgrimsmyten”).

For det andet stiftede jeg bekendtskab med et andet nyt og – skulle det vise sig – meget vigtigt ord, sækularisering, af-helligelse/af-fortryllelse, og ikke at forglemme: det var et plusord, ikke blot for Gogarten, men også for Løgstrup, ja, Jesus modsiger al religion, skrev Løgstrup ligefrem – og det må da have forvirret min grønbechske sjæl (Løgstrup 2010, 12, 18, 127). For livet forstået som en gave, hvad er det andet end religion?

Og ganske vist kendte jeg ikke disse ord, men jeg havde erfaret fænomenerne bag ordene, og det næsten fysisk.

1940’erne: Fra magisk til sækulariseret nadver. “Epokens” “irreligiøsitet”

Mit “liv med Grundtvig” begynder bogstavelig talt ved min fødsel i 1937. Alle min barndoms ferier tilbragte jeg på mine ur-grundtvigske morforældres gård ved Holstebro. Gudstjenesten i Holstebro Frimenighed (senere Valgmenighed) i 1940’ernes begyndelse var højstemt til bristepunktet af levende og intens religiøsitet. Sangen løftede taget – og sindene. Altergangen var magisk, slet og ret og intet mindre. Jeg kan genkalde følelsen af helligt nærvær den dag i dag og har ikke den bitterste fornemmelse af, at der var noget uægte i det. Menigheden har sikkert stadig været stærkt præget af den navnkundige og højt elskede præst Morten Larsen, der var død så sent som i 1936, og hvis forkyndelse har været en slags grundtvigsk karismatisk oplevelseskristendom.

Men jeg havde også erfaringer med sækulariseringen. Min far var som ung lærer på Holstebro Friskole faldet for min 16-årige bondepigemor med fletninger, hun kunne sidde på, og hun for ham. To år efter giftede de sig, og de har åbenbart villet skifte miljø. De slog sig ned i Fredensvang (Viby J.), og han blev kommunelærer ved Rosenvangskolen. De løste sognebånd til Paul Knudsen ved Skt. Markus kirke i Aarhus, og det betød, at mit liv med Grundtvig, uden at jeg anede det, også blev et liv med det, man sidenhen har kaldt det grundtvig-tidehvervske. Gudstjenesten her var en total kontrast til Holstebro. Der var højst en 15-20 i kirke fra det gigantiske bysogn (på dengang vistnok over 20.000 beboere). Sanglærkerne på pulpituret overdøvede menigheden med kunstigt skolede stemmer. Knudsens prædiken var et foredrag, indledt med ordene “Mine tilhørere”. Efter prædikenen forlod trefjerdedel kirken, og kun en lille inderkreds deltog i nadveren, til trods for at prædikanten gang på gang gjorde gældende, at den var for alle – ikke kun som tidligere for de indviede eller “værdige”.

Jeg havde ramt sækulariseringen – “epokens” “ir-religiøsitet”, to ord, Løgstrup havde introduceret allerede i sin disputats fra 1942, og som han fastholdt resten af sit liv (Løgstrup 2011, 157; Løgstrup ٢٠١٠, ١١٦; Løgstrup ٢٠١٥, ٧٦ og legio). Men kan en nadver være “ir-religiøs” uden at blive tomt ritual? Og skal man have et inderkreds-forhold til den, for at den kan bevare sin magi, hvis dette overhovedet er muligt for epokens mennesker? Og hvis det er, er vi så ikke tilbage ved de særligt indviede, hvorved kristendommen bliver, hvad Løgstrup senere hen kalder esoterisk: særoplevelser i en særregion af virkeligheden (Løgstrup 2015, 221, 345)?

Det var med disse erfaringer, jeg læste Den etiske fordring. Der var noget, der ikke stemte. Hvordan kan sækularisering være et plusord, når livet forstås som “gave”? Hvordan kunne det, jeg opfattede som grønbechsk, og det gogartenske sækulariserings-program optræde side om side? Det forvirrede mig. Og med rette.

Men forud var gået min gymnasietid på Aarhus Katedralskole og mit ophold på Askov Højskole.

1952-56: Aarhus Katedralskole og Askov. P.G. Lindhardt
og Knud Hansen

På gymnasiet havnede jeg i en konflikt mellem en teologisk interesse og en poetisk. Jeg tog på den KFUM-prægede Kristelige Gymnasiastbevægelses efterårsferie-lejre på Møgelø i Mossø. De blev ledet af kristelige studenter, heriblandt en, der hed Niels Højlund, som var fantastisk god til at bede – med stentorrøst og øjet himmelvendt. Derhjemme i Aarhus blev jeg eksistensteologisk vakt og indoktrineret af P.G. Lindhardts gudstjenester i Klosterkirken, som var rene tilløbsstykker, kun overgået af domprovst Kaj Jensens følelsesfulde forkyndelse i Domkirken, der gav ham tilnavnet Tårernes Kaj – og som leverede anskuelsesundervisning til Lindhardts yndlingsmodstilling af religion og evangelium, som jeg jo så skulle støde på igen hos Gogarten – og Løgstrup.

Min litterære raptus dyrkede jeg i drengenes litterære forening Heimdal, hvor medlemskab var betinget af indlevering af et vist antal litterære tekster til oplæsning og kritisk behandling på møderne, og hvor jeg var en af de mest produktive poeter. Jeg var opslugt af poesi – jeg havde regulære poetiske værensnærværs- og værensfyldeoplevelser af en karakter, der kunne minde om den magiske nadver i Holstebro. Men i Lindhardts teologi var æstetik enten noget harmløst subjektivt uden erkendelsesindhold eller dømt ude som religiøsitet og dermed evangeliets modsætning.

Det var Knud Hansen på Askov, der i første omgang reddede mig ud af dette dilemma. Han kunne tale om Jesu forkyndelse af Guds riges komme, så det mindede om mine poetiske værensnærværserfaringer – “vederfarelser” var et ord, jeg senere lærte af ham. Æstetisk og religiøs erfaring var ikke uden videre modsætninger. – Hertil kom som noget for mig aldeles nyt og forbløffende, at hans tænkning rummede en konkret kulturkritik. Han fortalte indgående om spaniernes ekstremt brutale kolonisering af Mellem- og Sydamerika – Revolutionær samvittighed, hed meget sigende en bog af ham nogle år senere (1965). Og gad vidst, om han ikke også har strejfet forestillingen om den vesterlandske kulturs kolonisering af natur og klode – i sit Kirkeblad i Assens havde han så tidligt som i 1944 skrevet om “Undseelse”, at det er “Fornemmelsen af, at der er Grænser for, hvad man kan gøre uden at blive et Umenneske og miste sig selv, (...) det gælder for Eksempel i vort Forhold til Jorden. Det er ikke længere præget af Undseelse, men af Rovdrift. (...) Uden Undseelse vil Verden efterhånden blive øde og tom” (som før skabelsen!) (Hansen 1944). Undseelse er det samme som “agtelse”, et ord, jeg også lærte af ham. Det spiller en væsentlig rolle i min doktordisputats fra 1975 og mine kulturkritiske bøger om den globale natur- og klimakrise. – Grønbech havde ikke for ingenting været Knud Hansens store inspiration tilbage i hans studietid. Det korte af det lange: Intet af dette kunne finde plads i Lindhardts teologi. Og det var på flagskibet af grundtvigske højskoler, jeg var blevet præsenteret for det.

1958: Grundtvig-læsning. Thaning

Men teologisk var det i Aarhus, det sneede. Så efter at have aflagt forprøven i København i januar 1958 drog jeg hjem til smilets by. Trods min stigende skepsis over for Lindhardts teologi, var det i første omgang to øvelser hos ham, jeg opsøgte, fordi de bl.a. handlede om Grundtvig. Jeg tog munden fuld og skrev straks speciale – om “Grundtvigs frihedstanker 1824-1832”.

Mit liv med Grundtvig blev nu til Grundtvig-læsning på et akademisk plan. Ikke mindst nærlæste jeg Indledningen til “Nordens Mythologi” fra 1832 – det kan jeg se af mine indstregninger og randbemærkninger!

Og mon ikke jeg så også er stødt på navnet Kaj Thaning, denne tekst står jo helt centralt i hans mammutdisputats om Grundtvig, der ganske vist først udkom fem år senere i 1963 (Thaning 1963)? Men nogle af sine vigtigste teser havde han allerede publiceret i 1941 (Thaning 1941).1

Og apropos Thaning, så var Løgstrup blevet præst på Vestfyn i 1936. Samtidig brød han med omvendelsesforkyndelsen og kirkeligheden i sit opvækstmiljø i Københavns Indre Mission – og blev tidehvervsmand. Grundtvig havde aldrig sagt ham noget, og grundtvigianere af den følelsesfulde slags i de fynske valgmenigheder, som sikkert har lignet dem i Holstebro, mindede ham blot om hans barndoms og ungdoms pietisme. Hver på sin vis opfattede de to kirkelige retninger det kristelige som tilhørigheden til et menighedsfællesskab af særlig vakte eller troende i distance til folk, som folk er flest. Det ene sted hed det “IM-samfund”, det andet “den levende menighed”.

Men på Vestfyn lærte han et par nabopræster at kende, som var enige med ham i den aktuelle grundtvigianisme-kritik, men for hvem Grundtvig samtidig var en afgørende og uundværlig inspirationskilde, blot i en helt anden fortolkning end den valgmenighedsgrundtvigske. Og den ene af dem var akkurat benævnte Thaning, og den anden var såmænd Knud Hansen. De var frontfigurer i en “grundtvigsk fløj af Tidehverv”, som lidt efter lidt havde dannet sig op gennem 1930’erne (Lindhardt 1955, 172ff; Bach Jensen 1979).

Sammen med Løgstrup har eftertiden gjort dem til ophavsmænd til en grundtvig-tidehvervsk eller tidehvervs-grundtvigsk præstetype og teologi.2 Teologien i Løgstrups prædikener fra denne tid og i hans disputats fra 1942 vil jeg nu snarere kalde grønbechsk – og luthersk – inspireret end grundtvigsk. Gudsriget er “livet selv”, det sande liv, der ikke er inficeret af vort “jeg”, og som alene Jesus fuldbyrder (jf. Pahuus 1988). Det behøver dog ikke være nogen modsætning; de har, kunne man sige, tanken om livet som gave – “skabelsestanken”– tilfælles, og Grundtvig hørte også til Grønbechs helte.3

Imidlertid gik det nu sådan, at efter mit speciale beskæftigede jeg mig resten af min studietid især med den systematiske teologi, og det vil først og fremmest sige Løgstrup. Og Løgstrup udgav meget vigtige tekster i disse år, således essaybindet Kunst og etik (1961), hvor han bl.a. vedgik, at tanken om livet som gave er en religiøs tanke eller tro, blot er det ikke en åbenbaringstro, givet med det kristne evangelium, men en almen eller “universel” “tro eller religiøsitet” (Løgstrup 1961a, 239, 242). Omvendt synes denne religiøsitet eller tro ikke at være i modstrid med kristendommen.4

At det forholder sig sådan, fremgår af en ny sondring i forfatterskabet, som skal vise sig at være kommet for at blive: sondringen mellem “det specifikt kristelige i kristendommen” (= det åbenbarede) og “det universelt” religiøse “i kristendommen”. Det universelt religiøse er skabelsestanken, som jo er en del af kristendommen, samtidig med at den ikke er reserveret kristendommen, men er universel. Det fremgår af en yderst vigtig programmatisk artikel, Kristendom uden skabelsestro (Løgstrup 1962), hvor Løgstrup skitserede, hvad der skulle vise sig at være de store linjer for hans virke resten af hans liv. En tredje artikel med væsentlige nye erkendelser var Højskolens nye fronter (Løgstrup 1961b). Den indeholder bl.a. et vidunderligt afsnit om, at kilden til vores livsenergi og livslyst er naturforekomsterne i deres ikke-brugbarhed, som vi møder via vore sanser – den første brik til hans sansningsfilosofi, der først kom til fuld udfoldelse i bogen Ophav og omgivelse, som vi udgav posthumt i 1984, og som også indeholder Løgstrups naturetik.

Lige siden har mit teologiske liv været et liv med Løgstrup og kun via Løgstrup også et liv med Grundtvig – bortset fra Grundtvigs suveræne placering i mit fromhedsliv!

1960’erne: Arbejdsfællesskab med Løgstrup

En uge efter eksamen, den 1. juli 1962, blev jeg 25 år gammel fuldtidsansat ved fakultetet i Aarhus som det, der dengang hed amanuensis. Siden har jeg levet trygt og godt af at være dansk folkekirketeolog. Jeg tilhører en yderst forkælet generation.

Efterhånden kom der andre amanuenser til. Der voksede et uhyre frugtbart intellektuelt miljø op omkring Løgstrup, hvor ikke mindst den tidligt afdøde Jørgen K. Bukdahl (d. 1979) og Peter Widmann, som jeg hentede i Tyskland, kom til at betyde meget. Det var høje tider. Vi granskede alt, hvad Løgstrup skrev, og han gik i dialog med os og lyttede til os, ja, lod sig indimellem påvirke af det, vi indvendte.

Det var således tilfældet, da jeg i 1967 i mit livs første trykte artikel – lidt frimodigt sagt – hjalp Løgstrup til at forstå sig selv bedre, end han hidtil havde gjort. Han havde hidtil, herunder i Den etiske fordring, hævdet, at fænomener som tillid og naturlig kærlighed kun er fuldbyrdet virkelighed hos Jesus. Hos alle os andre er de inficeret af vores selviskhed. Men det modsagdes af ham selv, for eksempel af hans analyser af tilliden i samme bog. I bogen Opgør med Kierkegaard, der kom året efter, gav han mig ret. Teologisk sagt er det ikke sådan, at syndefaldet helt har overdækket skabtheden. Skabte livsytringer som tillid og barmhjertighed kommer bag på os og er bærende for vores tilværelse – “suveræne”, som han derfor gav sig til at kalde dem. Vores ganske vist uudryddelige selviskhed har Gud ske lov ikke så stor magt, at den kan hindre dette. Skabelsen stikker hovedet frem midt i faldets verden. (Jensen 19675; Løgstrup 2013, 116-118, jf. 95ff). Løgstrup bryder ud af et alt for snævert ‘luthersk’ og eksistensteologisk skema og finder sit bedre jeg. Og det er ganske tydeligt et grundtvigsk – skabelsesteologisk – bedre jeg. Dog uden at Grundtvig nævnes; det sker først i 1970.

Ganske følgerigtigt falder denne udvikling sammen med, at Løgstrup bryder med Tidehverv efter ti års heftig debat med Tidehvervskammeraten Kristoffer Olesen Larsen.

Sammenholdet mellem den grundtvigske – om man vil den grundtvig-tidehvervske – fløj i Tidehverv og den gammeltidehvervske grundstamme holdt kun, så længe der var en missionsk og en grundtvigsk kirkelighed at tæske løs på. Dette blev mindre og mindre tilfældet, efterhånden som samfundets almindelige sækularisering skred frem, og disse miljøer tyndede ud. Og det gik op for Løgstrup, at det først og fremmest var i det polemiske lys, at sækulariseringen var befriende og uden videre var et plusord. Gogarten forsvinder lige så stille ud af billedet hos Løgstrup, og irreligiøsiteten bliver tilbage som den store teologiske og filosofiske udfordring.

Olesen Larsen og den Kierkegaard-inspirerede eksistensteologi kapitulerer for tidsåndens irreligiøsitet. Det er Løgstrups påstand. Tilværelsen opfattes som meningstom i sig selv eller ligefrem absurd, og forkyndelsen bliver en befaling om at tro på trods af absurditeten. Enten nihilisme eller troslydighed.6 Men, hævder Løgstrup, man kan ikke tro på kommando, ligesom man ikke kan elske på kommando. Troslydighed er en selvmodsigelse, der forvandler ‘tro’ til forståelses-gerningsretfærdighed: noget man lader sig presse til for at blive taget til nåde7 – det havde han lært af tysk teologi.

Modsat eksistensteologien tager Løgstrup kampen op med tidsånden. Irreligiøsiteten skal mødes på forståelsens plan før forkyndelsen. Løgstrup vil tage det irreligiøse menneske ved hånden og pege på, hvordan dets liv er båret af “godheder”, som gør det nærliggende at forstå det som “gave” – eksempelvis de “suveræne livsytringer”. Dermed vil irreligiøsitetens selvfølgelighed være brudt. Og først da har forkyndelsen en chance for at blive hørt og tilegnet i tro, tro forstået som en fri hjertelig hengivelse.

1978: Grundtvig i Løgstrup

Forståelse hedder hos Løgstrup livsforståelse.8 Men hvordan formidler man den livsforståelse, Løgstrup vil overtale den irreligiøse med? Med “livsoplysning”, svarer han få år senere og bekender med valget af dette ord omsider udtrykkeligt kulør: Det bedre jeg er et grundtvigsk bedre jeg. Han henviser udtrykkeligt til Grundtvig. Det har han aldrig gjort før. Det sker i artiklen Tanken om skabelse som forståelseshorisont for evangeliet fra 1970. Han gentager det i sit sene hovedværk Skabelse og tilintetgørelse fra 1978 (tre år før sin død), hvor han så at sige opsummerer den afklaring, som har bragt ham på hans bedre jeg. Tilføjes skal det, at alle hans henvisninger til Grundtvig går via Kaj Thanings Grundtvig-forståelse, som Løgstrup aldrig sætter spørgsmålstegn ved (Løgstrup 1970; Løgstrup 2015, 322-324, 360-362; jf. 71).9

Det nye i 1970/1978 er, at livsoplysning omfatter mere end oplysning om den etiske fordring (teologisk: loven) og afsløringen af, at vi er skyld i dens uopfyldelighed. Det var strukturen i Den etiske fordring, hvor modsætningen først og fremmest er modsætningen mellem synd og syndernes forladelse, det, jeg kaldte en ‘luthersk’ og eksistensteologisk struktur. I stedet knytter Løgstrup nu til ved Grundtvigs ord om, at hans modsætning er mellem liv og død. Livsoplysningen er oplysning om det skabte liv i dets udfoldelsesmuligheder – dets godhed – før det ondes og dødens modsigelse af det (teologisk: ‘før’ syndefaldet/faldet). “Det timelige liv, (…) humant, politisk, socialt, kulturelt”, er betydningsfuldt i sig selv (Løgstrup 2015, 322). Det betyder to ting.

For det første at det timelige liv selv rummer kriterierne for, hvad der er en god, og hvad der er en dårlig udvikling af samliv, samfund og kultur. Hertil behøves ingen kirkelig eller kristelig støttepædagogik. Det var denne afvisning af kristianisering og kirkeliggørelse, der havde tiltrukket Løgstrup ved den gogartenske sækulariseringstanke, og som Kaj Thaning fandt bekræftet hos Grundtvig. Løgstrup siger det på denne måde: “Forskellen mellem godt og ondt har ontologisk rang”, dvs. den er skabt, den er tilværelsesiboende (Løgstrup 1962, 528). I timelig sammenhæng kan kristne derfor virke og samvirke på lige fod med “Naturalister med Aand”, det vil sige ikke-kristentroende mennesker, ‘blot’ de, sagt med Grundtvig, “er sig selv en Gaade” og vil livets sag mod dødens magt i livet – sagt med Løgstrup: anerkender, at godt-ondt-modsætningen er tilværelsen iboende (og ikke f.eks. er en social konstruktion, dvs. en menneskelig vedtagelse) (Grundtvig 1832, 24-27, 58f). Dette er holdningen bag Løgstrups livslange virke som det, der i de angelsaksiske lande hedder concerned intellectual, det vil sige hans utrættelige, dybsindige, ofte kulturkritiske kommentering af aktuelle samfundsspørgsmål, hvor han aldrig har optrådt “som kristen” eller “som præst eller teolog”. I hjemlig grundtvigsk sprogbrug ville man kalde det at virke for “folkelig oplysning” og “folkelig dannelse”, et modtræk mod tendenser til åndelig almuegørelse. Jeg selv har, i øvrigt sans comparaison, beflittet mig på det samme i mit virke.

Det andet er, at den iboende – skabte – betydningsfuldhed i det timelige liv udvider forståelsen af, hvad det kristne budskab går ud på. Den udvidede modsætning – død-liv-modsætningen – sprænger forkyndelsens indskrænkning til kun at omfatte syndernes forladelse og åbner for det langt mere omfattende, som vi kort kan betegne som evigt liv.10 Synd-nåde-modsætningen bliver, kunne man sige, reduceret til en delmængde under død-liv-modsætningen og åbner derved for en dimension i forkyndelsen, som der hidtil ikke havde været plads for.

Den iboende betydningsfuldhed ytrer sig for eksempel i fænomenet kærlighed. Mister vi en umistelig nærtstående, har sorgen en sådan vægt, at intet for alvor vil kunne bøde på tabet…