Efterforskeren

1. e-bogsudgave, 1. oplag 2017

© Kriminalforlaget og forfatterne

ISBN 978-87-7216-000-9

Forlagsredaktion: Keld Lund Jensen

Korrektur: Mette Fuglsang Jensen

Tilrettelægning: Pamperin Grafisk

Omslagstilrettelægning: Imperiet/Simon Lilholt og Jes B. Madsen

Kopiering fra denne bog eller dele deraf er kun tilladt i overensstemmelse med overenskomst mellem Undervisningsministeriet og CopyDan. Enhver anden form for kopiering er uden forlagets skriftlige samtykke forbudt ifølge gældende dansk lov om ophavsret. Undtaget herfra er korte uddrag i anmeldelser.

Kriminalforlaget

Alhambravej 6

DK-1826 Frederiksberg C

post@frydenlund.dk

Indhold

Forord

Røverier

Røveri i lufthavnen

Røveriet, der blev væk

De uheldige røvere

At møde brutaliteten

Mænd uden nåde

Det mangfoldige drab

Det tredobbelte drab

Når borgerne handler

Fup og svindel

Livvagterne

I udkanten af alting

Masser af ballade

Tak

Forord

Forbrydelser har til alle tider fascineret. Tænk bare på de utallige kriminalromaner, tv-serier, film, avisartikler og dokumentarprogrammer, som vi nærmest bliver bombarderet med. Noget ren fiktion, mens andet hævder at skildre virkelighedens verden.

Det lykkes så med større eller mindre held, og når jeg tillader mig at have en mening om det, skyldes det, at jeg har været politimand gennem snart 40 år og i langt de fleste af dem arbejdet med efterforskning af næsten alt, hvad man kan forestille sig af kriminalitet.

Især opklaringen af de mere alvorlige forbrydelser har fyldt meget: drab, røverier, grov vold, kidnapning og afpresning. Hertil kommer opklaringen af rocker- og bandekriminalitet sammen med gode kolleger i en særlig gruppe, den såkaldte gruppe C under narkotikapolitiet.

Vi mødes stadig en gang om året og minder hinanden om de gode resultater. Blandt andet fik vi sat en bande rockere i fængsel i tilsammen 100 år.

Når efterforskningen er slut, og sagerne kommer for retten, ser man ofte anklageren eller en højtstående politimand tone frem på skærmen og svare på journalisternes ivrige spørgsmål om sagens substans og juridiske indhold – og ikke et ondt ord om det.

Derimod hører og ser man sjældent noget til de efterforskere, som i dage, uger, måneder og ikke sjældent gennem år har slidt og slæbt for at skaffe det materiale til veje, som forhåbentlig har ført til, at det er den rette mand, der sidder på anklagebænken og bliver dømt. Det er efterforskere, som udfører et arbejde, hvor det er evner, ihærdighed og utrættelig energi, der tæller, og ikke udsigten til fem minutters berømmelse.

Det er efterforskere, som er parate til at lede efter den mindste nål i den største høstak for at finde det afgørende bevis, der kan fælde gerningsmanden. Og – for det er lige så vigtigt – at finde frem til, hvem gerningsmanden ikke er.

At medvirke til, at en uskyldig bliver dømt, er et mareridt, vi for enhver pris vil undgå.

Det er efterforskere, for hvem en normal arbejdsdag på otte timer er ukendt, og hvor godnathistorien for de yngste ofte må klares over telefonen. Det er et job, som indebærer, at man langt fra altid kan regne med at være hjemme hos familien til juleaften, til fødselsdage og andre mærkedage. For ikke at tale om deltagelse i skolearrangementer eller børnenes fritidsinteresser, hvor et afbud kan føre til skuffelse og dårlig samvittighed.

Men efterforskningen af kriminalitet er en opgave, der principielt er i gang døgnet rundt, og når en sag først ruller, må efterforskeren være til rådighed og parat uanset tidspunktet og uanset familiemæssige forpligtelser. Om arbejdet fører til en dansk provinsby eller til Sydamerika, er underordnet.

Det er om de efterforskere og deres arbejde og vilkår, denne bog handler, illustreret ved en række af de sager, jeg for langt de flestes vedkommende selv har været aktivt involveret i.

Formålet er ikke mindst at løfte lidt af sløret for, hvad der sker i de første hektiske timer efter en forbrydelse, og det lange seje træk, der følger derefter. Men hensigten er også at vise, at det for efterforskeren ikke kun handler om at bringe en gerningsmand for retten, men nok så vigtigt at møde hans ofre og bidrage til, at de får mulighed for at komme videre i livet.

At se et offer i øjnene og fortælle, at retfærdigheden har sejret, og at den gerningsmand, som har gjort ham eller hende ondt, er uskadeliggjort, er den største belønning og bonus, en efterforsker kan tragte efter. Den kan ingen medalje eller personligt løntillæg erstatte.

Prisen kan være søvnløse nætter, mareridt, et belastet ægteskab og et skadet helbred. Det er et vilkår, der følger med.

Jeg håber med bogen at kunne invitere læserne ind i efterforskerens værksted og løfte lidt af sløret for, hvad der foregår, og – om muligt – at vise, at efterforskere, når alt kommer til alt, er helt almindelige mennesker, der blot har valgt et ualmindeligt arbejde.

Af principielle grunde har jeg valgt at sløre de omtalte gerningsmænds identitet, selv om sagerne er afgjort.

Der er ingen grund til at skjule, at ikke alt kan fortælles. Alene hensynet til den almindelige tavshedspligt sætter en grænse for, hvor meget der må komme frem. De fleste vil sikkert kunne forstå, at politiet har nogle “forretningshemmeligheder”, som af gode grunde ikke kan publiceres.

Jeg vil gerne sige tak til de mange gode kolleger, jeg har haft fornøjelsen af at arbejde sammen med i de mange år, og som jeg har delt bekymringerne med, når det var op ad bakke, og glæden, når opgaven blev løst tilfredsstillende.

Og tak til Københavns Politi, som har givet tilladelse til, at denne bog kunne blive til virkelighed.

Dragør, september 2017

Allan Juul Laugesen

Røverier

Efterforskningen og opklaringen af røveri har fyldt meget i de knap 40 år, jeg har været ansat i politiet. Faktisk har jeg i næsten halvdelen af tiden arbejdet i, hvad der engang hed Københavns Politis røveriafdeling. Og lad mig med det samme slå fast: Der er intet, absolut intet forsonende eller godt at sige om røverier eller de gerningsmænd, der begår dem. Det er muligt, at cowboybøger, westernfilm, beretningen om det store togrøveri i England og så videre har bidraget til, at røverier er blevet fremstillet som en forholdsvis harmløs forbrydelse, hvor drabelige mænd skyder op i luften og forsvinder med en masse penge og guld, og så går livet ellers videre. Det kan være god underholdning lørdag aften, men virkeligheden er en helt anden, især for de ofre, forbrydelsen går ud over.

Spørg den bankfunktionær, den tilfældige mand på gaden, købmanden eller det ældre ægtepar, om de syntes, det var specielt harmløst at blive truet med en skarpladt pistol, en skruetrækker – eller for den sags skyld bare med en “hånd i lommen” – til at aflevere deres værdier. Det er i den grad grænseoverskridende og ydmygende og helt igennem rædselsfuldt. Mange har måttet opgive deres erhverv og fået deres tilværelse forpestet eller direkte ødelagt.

Derfor har det været meget tilfredsstillende for mig at medvirke til opklaringen af en række røverier og få gerningsmændene sat ud af spillet, i det mindste for en periode, hvor de har siddet bag tremmer.

Mange af sagerne er gledet mere eller mindre ud af erindringen, men enkelte står skarpt.

Her er beretningen om nogle af dem.

Guldrøverne fra Chile

Vi havde altid rigeligt at se til i Københavns Politis røveriafdeling. Men i årene omkring 2010 antog røverierne nærmest epidemisk karakter. Flere af især Nørrebros guldsmedeforretninger blev udsat for røverier, hvor udenlandske gerningsmænd slap væk med kostbare guldsmykker, ure og alt det andet, en velassorteret guldsmed har at byde på.

Røverierne blev udført med en brutalitet og kynisme som sjældent set herhjemme. Der var tale om et langt og komplekst forløb og en kæde af forbrydelser, som strakte sig over flere år.

Nogle nedslag i det store antal sager kan give indtryk af omfanget af såvel forbrydelserne som af efterforskningen, som stillede store krav til politifolkene. Blandt andet måtte vi flere gange rejse og arbejde i lande og i områder, som ligger milevidt fra Danmark, geografisk, juridisk og kulturelt.

Allerede derfor – men også på grund af sagernes spektakulære karakter – har røverierne og opklaringen af dem indgået i undervisningen på Politiskolen.

Takket være den teknologiske udvikling er antallet af den type forbrydelser faldet markant de senere år, og de fylder ikke nær så meget i statistikken som tidligere. Butikkerne er blevet bedre til at passe på deres værdier og til at se kunderne an, før de lukkes ind til de gyldne herligheder.

Men – som vi senere skal høre – sker der stadig røverier mod guldsmede, udført med en voldsomhed og kynisme, som gør indtryk på selv erfarne politifolk.

Og netop brutaliteten og foragten for liv og helbred har været det gennemgående og fælles træk ved mange af de røverier, jeg har medvirket til at opklare. Røverier begået af gerningsmænd, som har været parate til at gå hele vejen i deres forbryderiske bestræbelser for at skaffe guld og glimmer.

Teknikken hjælper os, men til syvende og sidst er det efterforskernes tålmodighed, fantasi og evne til at vende hver en sten, som fører til, at forbryderne bliver anholdt og stillet til ansvar.

Et mirakel

Guldsmeden på Nørrebrogade 249 i København var en af dem, røverierne gik ud over.

Om formiddagen kort før jul i 2008 truede fire-fem spansktalende mænd med en stor kniv ham til at udlevere værdier til en samlet værdi af cirka 90.000 kroner.

I februar 2009 blev en juvelerbutik i samme bydel ramt af røveri, hvor fem-seks gerningsmænd med våben truede sig til smykker til en værdi af op mod halvanden million kroner. Gerningsmændene var fra den berygtede forbryderorganisation “Pink Panther”, som stod og står bag omfattende international kriminalitet. Den vender jeg senere tilbage til.

I april samme år gik det ud over en anden guldsmed på Nørrebrogade, som røverne med en kniv truede til at udlevere smykker for flere hundrede tusinde kroner.

Store værdier var dermed faldet i forbrydernes hænder, butiksindehavere og ansatte havde lidt overlast og var dybt rystede, og det havde naturligvis høj prioritet at få røverne anholdt og fængslet.

Ud fra vidneudsagn, overvågningsbilleder og for så vidt også den voldsomhed, røverierne blev udført med, vidste vi, at det var udenlandske røvere, der var på spil, hvad der jo i sig selv komplicerede efterforskningen. Vi vidste, at der skulle et langt og sejt træk til med inddragelse af flere specialafdelinger i politiet, hvis vi skulle få skovlen under forbryderne. Desuden forudså vi, at det ville blive nødvendigt at samarbejde med Interpol og andre landes politimyndigheder, og den forudsigelse kom i høj grad til at holde stik.

Et af de mest hensynsløse røverier, jeg mindes at have været med til at efterforske, skete på Nørrebrogade nr. 61 mandag den 29. juni 2009 om formiddagen.

At den totalt uforberedte indehaver, AR, overlevede, må betegnes som et rent mirakel.

Det var i hvert fald ikke røvernes skyld, at han slap med livet i behold, men kun et sammenfald af en usædvanlig god fysik og rene tilfældigheder.

Og at samme AR nogle måneder senere blev udsat for et røveri af omtrent tilsvarende grovhed, er et nærmest surrealistisk eksempel på, hvor hårdt skæbnen kan ramme et offer, som har været på det forkerte sted på det forkerte tidspunkt.

Det vender vi tilbage til, men først skal vi nogle måneder tilbage i tiden samme år og mange tusinde kilometer fra Danmarks grænser.

Den sydamerikanske forbindelse

I Chile bor den 18-årige Hector, der som utallige andre unge mænd lever et fattigt og udsigtsløst liv i Santiagos slumkvarterer. Han er allerede i en tidlig alder blevet bevidst om, at hvis han skal have en chance for at slippe ud af elendigheden og få en bedre levestandard, må han væk fra Chile og til udlandet.

For en ung mand som ham er det næsten uundgåeligt at komme i forbindelse med de mere eller mindre skumle personer, som de elendige boligområder er så rigeligt forsynet med.

Her midt i slummen er faren for at havne i kriminalitet overhængende, og er man først blevet en del af de kriminelle miljøer, er chancen for at slippe ud igen næsten lig nul.

Bander og mere løse grupperinger af tyveknægte, narkohandlere og svindlere ligger på lur og er altid parate med et godt tilbud – en god fidus – som det kan være svært at afslå.

Alt i alt nedslående perspektiver for en ung mand.

På et tidspunkt støder han ind i nogle personer, som giver ham et godt råd. De synes bestemt, at han skal rejse til et land langt mod nord, til Sverige, hvor der vil blive taget godt imod ham. Et land, som uden tvivl byder på attraktive muligheder for at tjene hurtige penge og opnå materielle goder.

Det lyder lovende, synes Hector, som formentlig kun har haft en tåget forestilling om forholdene i de skandinaviske lande. Men alt andet er bedre end fattigdommen i Santiago.

Han “låner” penge af bagmænd, som sender unge mænd som Hector til udlandet.

Det gør de naturligvis ikke for at være venlige, men fordi de kræver prisen på billetten betalt tilbage med renters rente, når den udsendte vender hjem. Ren afpresning, groft og meget, meget kynisk. Dem, der ikke betaler, har man metoder til at tage sig af. Hvad de går ud på, behøver man ikke meget fantasi til at forestille sig.

I foråret 2009 lander Hector på turistvisum i den svenske hovedstad, Stockholm, hvor han straks bliver modtaget af chilenske landsmænd, som er fast bosiddende i landet.

Det ved vi allerede på dette tidspunkt via vores glimrende samarbejde med svensk og norsk politi, som vi løbende udveksler information med. Svensk politi oplyste, at de boede hos en “garant” – en ledende kontaktperson, der orkestrerede deres virksomhed. For eksempel ved at introducere dem i det kriminelle netværk og forsyne dem med mobiltelefoner. Til en begyndelse skulle de udføre mindre kriminalitet som for eksempel butikstyveri. Og så tog det fart til indbrud i lejligheder og villaer for så – når de var dygtige nok – at udføre et stort guldrøveri. Hvis det gik godt, var planen, at de skulle vende tilbage til Chile med penge – og betale bagmændene i Chile.

Undervejs i forløbet sendte de parfume og elektronik og så videre hjem til Santiago.

Kort efter at Hector kommer til Sverige, sidder han midt i det kriminelle netværk og er ved at blive gjort parat til sine første opgaver.

Det viser sig at være i Danmark, som Hector rejser til.

Han er udstyret med nogle navne på personer, der vil møde ham, og det viser sig at holde stik. De tre landsmænd er Christian Eduardo og Diego samt en kvinde, Fanny, som er af chilensk afstamning, men som har svensk statsborgerskab.

De tre chilenere tilbyder deres unge landsmand husly og – ganske som lovet – et arbejde, som dog viser sig at være af en noget anden karakter, end Hector muligvis – muligvis ikke – havde forestillet sig.

Hans nye værter er nemlig ikke hæderlige og hårdtarbejdende chilenere, som ærligt slider i det for at sende penge hjem til deres fattige familier. De er hårdkogte omrejsende kriminelle, som har store planer om at begå røverier mod københavnske guldsmede.

De ser frem til et liv i rigdom, lediggang og luksus, hvis det lykkes dem at lænse butikkerne for guld og ædelstene, og til det formål passer Hector med sin unge alder perfekt ind i planen.

Rimeligvis har de tre chilenere ikke den store paratviden om de finere nuancer i dansk straffe- og retsplejelov. Men så meget ved de dog – eller mener at vide – at hvis noget går galt, for eksempel fordi politiet blander sig, vil Hector netop på grund af sin unge alder slippe med skrækken eller højst en meget mild straf.

Og skulle det endelig gå galt, vil et kortere ophold i et dansk fængsel formentlig ikke være specielt ubehageligt, i hvert fald slet ikke sammenlignet med forholdene i sydamerikanske fængsler, som er berygtede for at være overfyldte og sundhedsskadelige at opholde sig i gennem længere tid.

Med andre ord talte alt for, at Hector skulle tildeles rollen som den mest kyniske af det kriminelle firkløver. Konsekvenserne for ham ville være til at overse.

Forberedelsen

Den 29. juni 2009 er en dejlig sommerdag i Danmark. København summer af liv, og på den altid travle Nørrebrogade færdes masser af letpåklædte cyklister, busser og biler mellem hinanden i et samspil, som jævnligt giver anledning til konflikter og udveksling af mishagsytringer. Trafikanter i storbyens favn i kamp om den varme asfalt på godt og ondt.

Tidligt om formiddagen dukker en sølvmetallic Renault Laguna med svenske nummerplader op i bydelen. Svenske biler er ikke noget særsyn i København, så rimeligvis er der ingen, der hæfter sig ved synet.

Det er Fanny, der sidder bag rattet, og i køretøjet befinder sig desuden Hector, Christian Eduardo og Diego.

De fire chilenere har en plan, som i al sin enkelhed går ud på at overrumple ejeren af guldsmedeforretningen på Nørrebrogade nr. 61, tilegne sig så store værdier som muligt og forsvinde igen så hurtigt som muligt.

Som led i forberedelserne har de sonderet terrænet, men det kommer bag på dem, at butikken er lukket. Det vil dog formentlig kun være et spørgsmål om kort tid, før den åbner, og for at fordrive ventetiden med noget fornuftigt beslutter de sig for at køre til Københavns Hovedbanegård. De har nogle tasker, som skal gemmes af vejen, og til det brug er bagageboksene meget velegnede.

Vi fandt aldrig ud af, hvad der var i de tasker, men en af røverne fortalte senere, at der var tale om tyvekoster, hvilket alt andet lige forekommer meget sandsynligt.

At det senere skulle vise sig at være en ualmindelig dårlig idé for røverne at parkere foran Hovedbanegården og gå rundt i ankomsthallen, har de ingen anelse om, da de uden problemer sætter taskerne ind i en boks.

Umiddelbart efter kører de i Renaulten tilbage til Nørrebrogade, hvor det viser sig, at guldsmeden i nr. 61 nu har åbnet sin butik.

De parkerer bilen i den nærliggende sidegade Solitudevej og går hen mod butikken, som bogstaveligt talt bugner af guld. Guldsmedene på Nørrebro kunne tilbyde guldvarer i 24 karat og ikke – som det er almindeligt for guldsmede – kun otte eller 14 karat.

Det dybe stik

Indehaveren, den iranskfødte AR, bemærker, at en yngre mand viser sig i slusen.

Han betragter et kort øjeblik sin mulige kunde, som ikke virker påfaldende, og som han umiddelbart vurderer som en seriøs køber af guld. Men han bliver hurtigt klogere.

AR – som er alene i butikken – lukker sin kunde ind, og i slipstrømmen på ham følger lynhurtigt to andre yngre mænd, som guldsmeden ikke har haft mulighed for at spotte.

Uden trusler og helt uvarslet springer den yngste af de tre mænd op på disken og hugger med voldsom kraft en stor kniv i halsen på AR, som får et cirka fire centimeter dybt stik i halsen.

Men nu opstår der uforudsete vanskeligheder for røverne.

Et så dybt stik i halsen vil normalt sætte de fleste ofre ud af spillet, men det gælder ikke AR, som er næsten 1,90 meter høj og kraftigt bygget. Han vil ikke finde sig i den behandling, og han ønsker at forsvare sine værdier. Trods et voldsomt blodtab tager han omgående kampen op og går til angreb mod røverne, som svarer igen og tilføjer ham yderligere en række stik med kniven.

Under voldsomme tumulter presser røverne guldsmeden ud i baglokalet, hvor han – med blodet fossende ud af halsen – bliver slået hårdt med en pumpgun.

Men selv det får ikke AR til at give op. Han fortsætter med at kæmpe mod røverne, som formentlig er dybt rystede over guldsmedens kampvilje og -evne. Desperate tager en af dem ladegreb på det kraftige skydevåben, sigter på AR og fyrer af, men våbenet klikker, og en patron falder ud på gulvet.

Den svært kvæstede guldsmed har endnu kræfter til at kæmpe, og i et sidste angreb jager han røverne ud gennem butiksvinduerne, som splintres med et brag.

Hvad der tegnede til at blive et let røveri med et hurtigt, men stort udbytte, har på sekunder udviklet sig katastrofalt for røverne.

De flygter over hals og hoved med blodet piblende fra talrige snitsår hen til Renaulten på Solitudevej med Fanny bag rattet.

Bilen sætter sig omgående i bevægelse og kører med så høj fart, som det er muligt, ad de mindre gader og ender hurtigt i Guldbergsgade, hvor flugten ender i første omgang.

Bilen kan ikke komme videre.

Jagten indledes

Gaden er nemlig spærret med en bom, som tvinger røverne til at forlade køretøjet i et forsøg på at forsvinde og skjule sig for politiet, som for længst er alarmeret.

Alle patruljevogne i og omkring København holder på dette tidspunkt skarpt øje med alt og alle, der kan have en mulig forbindelse til det kyniske røveri og livstruende overfald på guldsmeden. Og vi, efterforskerne fra røveriafdelingen på Politigården, er alarmeret og i fuld fart og med “horn og lygter” på vej til Nørrebro.

Opgaven er for så vidt enkel nok, i teorien i det mindste. Vi skal opklare røveriet, finde ud af, hvem der har begået det, og anholde dem.

Det er der naturligvis mange indlysende grunde til, men først og fremmest for at slå fast, at samfundet, og dermed politiet, under ingen omstændigheder tolererer en så grov forbrydelse, som guldsmeden har været udsat for, og derfor vil vi gøre vort yderste for, at gerningsmændene bliver stillet til ansvar.

Men var opgaven simpel at formulere, skulle det snart vise sig at blive en stor udfordring for Københavns Politi at få skovlen under røverne. På den måde kom den til at høre til blandt de mere interessante forbrydelser, jeg har haft med at gøre gennem alle årene, hvor utallige sager har passeret mit skrivebord. Sager, som ofte er blevet slået stort op i pressen, men som ud fra et rent politifagligt synspunkt ofte har været forholdsvis banale at opklare – med al respekt for ofrene.

At finde spor

Bilen i Guldbergsgade bliver hurtigt fundet, og hunde – de såkaldte gruppe 1-hunde, som har de skarpeste næser og evner – bliver straks tilkaldt for at finde spor. I et parkområde i nærheden finder hundene en taske med en hvid skjorte med blodpletter og – nok så vigtigt – en overskåret pumpgun med et skarpt skud i kammeret.

Blodet vidner om, at røverne har skåret sig, da de væltede gennem udstillingsvinduet.

Samtidig er vi gået i gang med at støvsuge guldsmedebutikken for spor, og de er heller ikke svære at finde. Blodspor, dna og fingeraftryk bliver fundet, sikret og holdt op mod tilsvarende fund i Renaulten fra Guldbergsgade.

Meget vigtigt for efterforskningen dukker en mobiltelefon op, som røverne har tabt i butikken under flugten. Den bliver omgående sendt til behandling, så vi kan se dens historik, altså hvor den har befundet sig, hvilke numre der har ringet til den, og hvor og hvornår der har været opkald fra den. Vi etablerer aflytning på alle numre, som er gemt i telefonens hukommelse. På den måde kan vi finde ud af, hvem der har telefonnumre på hinanden, og samtidig har vi sikret os nummeret på den telefon, røverne tabte i butikken.

Vi tilkalder tolke på sprog, vi regner med er relevante, og snart hører vi ophidsede indbyrdes samtaler mellem røverne, som fortæller os, at de har opsøgt et apotek for at købe forbindingsstoffer og andet til at stoppe blødningerne fra glasskårene.

Vi sporer samtalen til en mast i nærheden af Hovedbanegården, et tegn på, at de kan have til hensigt at forlade landet, og sender straks politi ind i håbet om at kunne anholde dem. Men desværre kommer vi for sent. Vi finder aldrig de tasker, de har sat ind i bagageboksen.

Masteoplysninger viser, at de har taget et tog til Sverige, hvor sidste livstegn kommer fra en mast i den skånske by Lernacken. Herefter fortaber det elektroniske spor sig.

Vi beder svensk politi om hjælp til at spore dem via masterne, men af tekniske årsager var det ikke muligt på daværende tidspunkt.

Samtidig med at vi prøver at spore gerningsmændene, fortsætter efterforskningen på fuldt tryk på andre fronter. Et signalement af den Renault, røverne har efterladt i Guldbergsgade, er hurtigt blevet rundkastet, i håbet om at politipatruljer har spottet køretøjet forud for eller i forbindelse med røveriet.

Overvågning

Hovedbanegården viser sig igen at have været et omdrejningspunkt for bandens aktiviteter.

Kolleger fra en særlig “lommetyveripatrulje” på Hovedbanegården har nogle dage tidligere, og i anden sammenhæng, været opmærksomme på bilen.

De har diskret skygget fire udenlandsk udseende personer – tre mænd og en kvinde – som “luskede omkring” i trafikhallen, og som de fattede mistanke til.

Taskelommetyveri har i perioder været et stort problem på Hovedbanegården, og vi har gennem tiden brugt en del ressourcer på at komme dette uvæsen til livs. Ofte er det udenlandske personer eller små grupper, der står bag.

Nu kommer den særlige patruljes observationer os til nytte. Politifolkene kan huske den grå Renault Laguna og det omtrentlige tidspunkt, hvor de har set den holde ved banegården.

De husker, at de tre mænd og kvinden har været i nærheden af køretøjet, men de har ikke haft grundlag for at anholde de sydlandsk udseende personer, som åbenbart ikke havde noget med taske- og lommetyveri at gøre.

Men politifolkenes observationer af de tre udlændinge og deres vogn skal alligevel vise sig meget betydningsfulde. Vi ved nemlig nu, at den grå Renault Laguna er identisk med flugtbilen. Yderligere viser observationerne, at det kvindelige medlem af kvartetten henvender sig til et af de firmaer, som mod gebyr veksler og overfører penge til udenlandske banker. For at det kan lade sig gøre, skal kunderne legitimere sig med for eksempel pas, hvor firmaet gemmer oplysningerne.

På den måde er det relativt nemt for os at finde ud af, at kunden er identisk med Fanny, som senere bliver flugtbilens fører og dermed et særdeles aktivt medlem af forbryderbanden fra guldsmedebutikken på Nørrebrogade. Det fremgår af passet, at Fanny er svensk statsborger, hvilket underbygger forklaringen på, at banden er søgt mod Sverige, sådan som masteoplysninger fra Skåne dokumenterer.

Den nordiske spor

På dette tidspunkt – nogle timer efter røveriet – er det tid til at gøre status. Vi er allerede kommet langt i jagten på banden, som vi nu med stor sikkerhed kan fastslå har rødder i Chile. Ud over tid og sted for røveriet kender vi deres flugtvogn, som er i vores besiddelse. Vi har sikre blodspor og tilhørende dna-spor, og vi har fingeraftryk.

Ud fra hvad guldsmeden har nået at fortælle, før han sank ned i komaens mørke, har vi et temmelig præcist billede af, hvad der er sket i de ganske få dramatiske minutter i guldsmedeforretningen.

Vi ved, at røverne i et eller andet omfang er kommet til skade under røveriet, og vi antager, at de efter al sandsynlighed befinder sig i Sverige eller i hvert fald har passeret Sverige som led i flugten. Gemt i hukommelsen i den fundne telefon i forretningen finder vi navne og endda kaldenavne på gerningsmændene. Ud fra de oplysninger kan vi med stor sikkerhed fastslå identiteten på Fanny.

Alt i alt er det et godt udgangspunkt for den videre efterforskning, som naturligvis fortsætter med uformindsket styrke, uden skelen til, hvad der andre steder vil kaldes normal arbejdstid. Det er elementært for enhver efterforsker, at tiden spiller en stor rolle for et heldigt resultat.

Jo længere forspring gerningsmænd har, jo større mulighed har de for at tage initiativer, som kan vanskeliggøre opklaringen.

Så snart det står klart, hvem vi søger efter, sender vi, som det er helt almindeligt, en efterlysning ud via Interpol og det europæiske politisamarbejde, Europol. Begge instanser har dansk politi et glimrende samarbejde med. Men et om muligt endnu tættere samarbejde har vi med de skandinaviske lande, som sprogligt, kulturelt og politifagligt ligger tæt på hinanden.

Takket være vores fortræffelige nordiske kontakter ved vi nu, at Christian Eduardo, Hector og Diego allerede den 21. juli 2009 har oprettet mobilnumre i Oslo på samme adresse i den norske hovedstad. Deres telefonnumre knyttes sammen med Fanny, men ingen af de fire opholder sig tilsyneladende i Sverige eller Norge.

Internationalt samarbejde

Vi skal frem til den 14. juli, før der igen sker noget afgørende nyt i sagen.

Samarbejdet med vores svenske og norske kolleger fortsætter på fuldt tryk. Blandt andet udveksler vi informationer og alt andet, som har værdi for efterforskningen.

Vores norske kollega Jostein Tangstad har flere gange sendt fotos af chilenere, som tidligere har huseret i Norge, og som nu kunne tænkes at operere i København. Han tænker, at det kan have interesse for os. Og det har det!

Tangstad sidder i et norsk efterforskningscenter og har et tæt samarbejde med min kollega Jesper Haumann Sørensen, som i øvrigt har den for en politimand store fordel, at han taler og skriver flydende spansk!

Disse to kolleger deltog i øvrigt som repræsentanter for Norge og Danmark i international sammenhæng til årsmøderne, hvor 52 lande var repræsenteret. Det var et enormt fremskridt, at efterforskere verden over kunne komme i hurtig kontakt med hinanden via disse repræsentanter, i samarbejde med Europol og Interpol.

Også med hollandske kolleger har vi etableret frugtbart samarbejde. Herfra får vi at vide, at de har anholdt den eftersøgte Fanny, da hun forsøger at rejse ud af landet. Vi begærer hende udleveret til retsforfølgelse herhjemme.

Det er imidlertid ikke helt ukompliceret at få en anholdt udleveret, selv fra et venligsindet land som Holland. Det juridiske maskineri på et forholdsvist højt niveau skal i sving, især hvis den mistænkte modsætter sig udlevering, hvad der dog ikke er tale om i dette tilfælde.

Men før udleveringen finder sted, skal Danmark sende en begæring til de hollandske myndigheder, som de skal granske nærmere.

Teknisk set er der tale om, at en dommer afsiger en fængslingskendelse – af gode grunde in absentia – med henblik på udlevering og senere retsforfølgelse i Danmark. Den slags tager tid, men den 25. september rejser jeg til Holland sammen med en kollega for at få Fanny udleveret og bringe hende hjem til Danmark, hvor hun umiddelbart efter bliver varetægtsfængslet.

I mellemtiden har opklaringen taget en yderligere positiv drejning. Bandens yngste medlem, Hector, er også flygtet til Holland, hvor han lever af butikstyveri. Men den 26. august 2009 går det galt, og han bliver anholdt. Han har ikke pas eller papirer på sig. Dem har bagmændene inddraget for at forhindre ham i at rejse frit.

Da de hollandske kolleger søger på ham i systemerne, popper han op som en person, man formoder, dansk politi er stærkt interesseret i at få en samtale med, og det er lige præcis, hvad vi er.

Som det var tilfældet med Fanny, begærer vi ham udleveret, og den samme procedure går i gang. Den 20. november 2009 henter jeg sammen med en kollega Hector i Holland og fører ham til København, hvor han bliver varetægtsfængslet.

Cirka et år efter falder dommene ved Københavns Byret mod de to første gerningsmænd.

Fanny har aflagt delvis tilståelse, men nægter at have medvirket til selve det grove røveri mod guldsmeden. Hun bliver idømt fire års fængsel og får forbud mod nogensinde at vise sig i Danmark igen.

I modsætning til Fanny vælger Hector at aflægge fuld tilståelse, og yderligere fortæller han detaljer om, hvem der gjorde hvad under røveriet. Han bliver idømt fire års fængsel og udvist for bestandigt.

Den grædende røver

Her halvandet år efter røveriet mod AR i juni 2009 kan vi så gøre regnebrættet op. To af bandens medlemmer er sat ud af spillet med domme på fire års fængsel. Men arbejdet er kun halvt færdigt; vi mangler at anholde Diego og Christian Eduardo, før vi kan være tilfredse.

Hvor er de?

Der er flere grunde til, at vi vender blikket mod Chile. Efterforskningen har for længst fundet forbindelsen mellem røverne og det langstrakte land i Sydamerika. Men nok så sigende overhører jeg en telefonsamtale mellem Hector og hans mor, da han sidder til afhøring på Politigården.

Det er helt almindeligt, at vi lader anholdte ringe til pårørende, også af humanitære årsager. Der er naturligvis en tolk til stede, og arrestanten får at vide, at han ikke må tale med sine pårørende om sagen.

Sker det, skal tolken straks fortælle os det, så vi kan gribe ind.

Under samtalen med sin mor begynder Hector at græde voldsomt, og da han af tolken bliver spurgt om årsagen, fortæller han, at hans mor er blevet opsøgt af ukendte mænd, som har truet med at slå ham ihjel, hvis han tilstår.

I det omfang, hun vil få sin søn at se igen, vil det blive i en kiste!

Før de ukendte mænd går, smadrer de huset og skyder Hectors otteårige lillebror i benet.

Der er med andre ord tale om særdeles brutale kriminelle, for hvem menneskeliv og materielle værdier er uden betydning.

I København bliver Hector naturligt nok meget ulykkelig over de alarmerende oplysninger, men da han sidder i et dansk fængsel, har han ingen muligheder for at gribe ind.

Der går nogle måneder, før der igen er afgørende nyt i sagen om røveriet mod AR. Men det betyder ikke, at vi i politiet har siddet uvirksomme hen.

Rejsen til Sydamerika

Den internationale efterlysning, vi gennem Interpol sendte ud ganske kort efter røveriet den 29. juni 2009, bar frugt, da vi i januar 2012 fik den meddelelse fra Interpol i Chile, vi længe havde ventet på. Diego var blevet anholdt og var i myndighedernes varetægt.

Han og Christian Eduardo havde – som vi hele tiden havde vidst – benyttet Stockholm som springbræt til at flygte ud af Europa og på et tidspunkt haft held til at komme til deres hjemland, hvor de havde formået at holde sig skjult og givetvis levet af kriminalitet.

For tredje gang anmodede vi om, at Justitsministeriet satte gang i den proces, som skulle føre til udleveringen af en gerningsmand fra røveriet på Nørrebrogade. Det tog nogen tid, blandt andet fordi Diego ikke havde megen lyst til at blive fragtet til København og stillet til ansvar. Så hellere et fængsel i Chile, hvilket kunne undre efter beskrivelsen af forholdene for fangerne.

Han fik dog ikke noget ud af sine ihærdige protester. Den chilenske højesteret godkendte Danmarks anmodning, og i marts 2012 – næsten tre år efter røveriet – rejste jeg med en kollega til Chiles hovedstad, Santiago, for at få Diego med til København og et dansk fængsel.

Men vi havde et andet og på sin vis endnu vigtigere formål med rejsen. For os har det formelle, men nok så meget det uformelle samarbejde mellem landenes politimyndigheder altid været et mål i sig selv.

Den personlige kontakt betyder mere, end man måske skulle tro, når politifolk uden unødigt bureaukrati kan tage telefonen og udveksle oplysninger. At vi nu fik lejlighed til at rejse til Chile, var for os en kærkommen lejlighed til at skabe kontakt med chilenske myndigheder og orientere dem om de problemer, vi havde i Skandinavien med chilenske omrejsende kriminelle.

Det gjaldt også i relation til de utallige røverier, vi over kort tid blev ramt af, og som blev begået af chilenere.