M a t t   W e s o l o w s k i

OVERSAT AF MARIE KOPP

Seks stemmer

Oversat fra engelsk af

Marie Kopp

efter Six Stories,

© Matt Wesolowski, 2016

Dansk udgave © Alhambra, 2019

1. epub-udgave, 2019

ISBN 978-87-7216-158-7

Korrektur: Philip Martinussen

Grafisk tilrettelæggelse: JMInfotech, Indien

Omslagsdesign: Mark Swan

Konvertering til e-bog: Morten Thunø Hansen

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner, der har indgået aftale med Copydan, og kun inden for de i aftalen nævnte rammer. Undtaget herfra er korte uddrag i anmeldelser.

Alhambra

Alhambravej 6

DK-1826 Frederiksberg C

post@alhambra.dk

Alhambra er en del af forlagshuset Frydenlund.

Til Cobweb

Sådan håndterer vi de genfærd, der jager os senere i livet, de sidder udramatisk ved vejsiden som fattige tiggere, og vi ser dem kun ud af øjenkrogen, hvis vi overhovedet ser dem. Tanken om at de har ventet på os dér, strejfer os kun sjældent eller aldrig. Alligevel venter de, og når vi er kommet forbi dem, samler de deres bundt af minder og falder i trit bag os, træder i vores fodspor og indhenter os lidt efter lidt.

Stephen King – Troldmanden og glaskuglen
Oversat af Mogens Wenzel Andreasen

Bjerge betager og have skræmmer, men de store gådefulde skove fortryller på deres helt egen måde. Alle disse er dog på en eller anden måde tæt forbundet med menneskers liv og menneskers erfaring.

Algernon Blackwood – The Willows

Siger milord til milady, førend han red bort / Var dig for Lange Lankin, der bor i mosen sort

Northumbrisk/skotsk mordballade

Scarclaw Fell
2017

Jeg kan kende den her del af skoven. Genkendelsen vækker en lille glæde inde i mig, giver mig en følelse af, at noget er fuldført. Jo oftere, jeg kommer herud, desto mere fortrolig bliver jeg med området. Træerne, der kigger ned på mig med deres spidse ansigter.

Jeg blev helt overvældet, da jeg så det her landskab for første gang. Det var bare én stor usammenhængende masse. Kaos. Man kunne ikke lige rydde op i det. Skoven kaster sig nærmest over én inde fra mørket, alle de træer fyldt med skræppende, hektiske fugle, og de sammenrullede bregnespidser, der dasker dovent mod ens skinneben, når man går igennem.

Først tænkte jeg på, om jeg skulle tilkalde nogle bulldozere, få det hele ryddet, ligesom far gjorde dengang med Naturcentret. Nu er jeg glad for, at jeg ikke gjorde det. På en eller anden mærkelig måde begynder skoven at blive smuk. Når jeg tænker sådan, fylder det mig med en forfærdelig, knugende følelse. Det er det sidste, jeg burde tænke. Det er upassende. Men de småbitte lommer af spindelvæv, der hver især bærer på en enkelt regndråbe, og drysset af tornbladblomster på skråningerne, siger mig noget andet.

Der er en magisk kraft her mellem træerne.

På min egen måde begynder jeg at forstå det her landskab. Dets totale ligegyldighed over for dem, som bor her. Ligesom vi mennesker gør, kryber skoven sammen i skyggen af højdedraget, der rager op i det fjerne. En skytoppet bølge af nedstyrtede stenmasser.

Scarclaw Fell. Det lyder som noget fra Game of Thrones.

Jeg standser op i en slags naturlig lysning mellem træerne. Jeg har gået i ti minutter nu, og jeg kan næsten ikke se huset bag mig mere.

Far var henrykt, da han til sidst fik bygget det ovenpå det, der engang havde været Scarclaw Fell Naturcenter. Ude foran, ved siden af hoveddøren, er der et messingskilt. Jeg prøvede virkelig at få ham til at finde et andet navn dengang. ‘Jagthytten’. Det lyder bare så … fimset. Jeg tænker, han har villet udviske alt det, der var sket her før i tiden.

Far fyldte hylderne i Jagthytten med slidte, læderindbundne bøger. Så havde turisterne noget at kigge på, men jeg tror ikke, at de nogensinde læste i dem. For nylig kiggede jeg i nogle af dem. Siderne er kraftige, og gullige som gamle knogler. Lugten af pibetobak stiger op fra papiret som spøgelser fra fortiden.

Det er det, jeg gør, når jeg er herude: Jeg jagter gamle spøgelser. Roder op i skyggerne. Tænker.

Nogle gange spekulerer jeg over, hvem jeg er, hvad det er for en rolle, jeg har i alt det her rod. Er jeg, Harry Saint Clement-Ramsay, bare endnu en doktor Frankenstein, der graver de døde op af deres grave i et forsøg på at hele et gammelt sår?

Burde jeg overhovedet være gået med til at blive interviewet? Burde jeg være gået med til at vække de døde? Vil mine ord spolere den fred, der har været tyve år om at sænke sig over Scarclaw Fell?

Han havde en maske på.

Den var hvid og stak frem under hans hætte. Kinder og næse af plastik. En pande, der buede som på et kranium.

Det kunne måske have virket komisk. Ligesom de masker, som de der mærkelige aktivister har på, når de protesterer mod de multinationale selskaber. Men jeg blev bange.

Da han parkerede foran porten til Mayberry Estate, kiggede vi ud på ham fra vores skjulested. Vi havde printet alle hans mails. I flere måneder havde han mailet – han havde tigget og bedt og lovet os alt muligt. Jeg var sikker på, at han ville komme kørende i en Hummer med tonede ruder og alt det der. Han var jo berømt på internettet, ikke?

Så en Ford Ka med insekter på motorhjelmen var det sidste, vi havde forestillet os. Tomo ringede til min mobil. Jeg svarede og lod linjen være åben og lagde mobilen i lommen. Tomo satte sin på højttaler. Det var noget, vi havde øvet. Koden var: “Holdt du ind ved gårdbutikken på vejen?” Ikke så originalt, men det ville tage drengene mindre end et minut at komme fra skjulestedet og ud til lågen, hvis jeg sagde det.

Vent, til han kommer tæt på, tænkte jeg, og spekulerede på, om jeg mon kunne gennemføre det her. Hvis de andre ikke havde holdt øje i nærheden, så ved jeg ikke, hvad der var sket. Måske ville jeg have bakket ud, have droppet det.

Han havde forberedt mig på det med masken . Da jeg søgte på ham på nettet, læste jeg alt om det og forstod på en måde, hvorfor han havde den på. Men da han steg ud af den bil, var jeg lige ved at sige fuck det, glem det. Jeg var lige ved at dreje omkring og lukke lågen i. Hvis han ikke engang ville vise sit ansigt … han kunne have været hvem som helst.

Jeg går ud fra, at det også var meningen.

Jeg var bange. Men det ville jeg jo ikke vise ham. Justin havde et haglgevær. Jeg ved ikke, om det var ladt. Tomo havde en kniv, splinterny og skarp. De ville beskytte mig. Men på en måde var det, som om de forsvarede sig imod mindet om den nat tyve år tidligere. Mindet om det vi så. Mindet om det vi fandt.

Fyren med masken steg ud af sin bil, og jeg var ikke mig selv, da jeg gik hen og gav ham hånden, så jeg viste ingen frygt. Jeg syntes, jeg kunne høre et smil i hans stemme.

Han kunne have blottet tænderne, skulet, formet bandeord med munden, vist afsky for mig bag den maske. Det får jeg aldrig at vide.

Han takkede mig. Vi satte os ind i min bil. Han satte en mikrofon fast i min krave og tændte for sin optager.

Så talte vi.

Jeg standser op i lysningen og hælder te op i koppen fra min termokande. Alt er fugtigt, og jeg har ikke lyst til at sætte mig. Jeg ved godt, at det er en kliché, men man standser aldrig rigtigt op og lytter til stilheden, vel? Jeg er begyndt at lytte, når jeg er her, inde under grenene. I begyndelsen havde jeg høretelefonerne med, når jeg gik ture, én i det højre øre, ikke nogen i det venstre.

Skoven er ikke stille, ikke rigtigt. Hvis man står og lytter, sker der alt muligt: en raslen og en skræppen. Når det regner, er lyden af bladene en kakofoni af snakkende, grønne tunger. Om morgenen er de indignerede fugleskrig frem og tilbage næsten helt komiske.

Jeg har ikke været ude i den her skov om natten. Det er i hvert fald længe siden.

Sidste gang, jeg gik her i mørke, er næsten tyve år siden – det var Jus og Tomo og mig. Det var den nat, vi fandt ham. Den dreng. Det var der, hvor skoven begynder at tynde ud op ad højdedraget. Hvor stien bliver til mose.

Jeg tror, at grunden til, at jeg ikke kan lide stilhed, er, at alt det, der skete den nat, begynder at køre rundt i hovedet på mig igen, når den sænker sig.

Det er næsten tyve år siden, men det, der skete den nat, det vi fandt herude, står stadig helt tydeligt i min erindring.

Manden med masken sagde, at han godt kunne forstå det. Han sagde, at han godt kunne forstå, at nogle spøgelser aldrig dør. Jeg tror, det var det, der til sidst fik overtalt både far og mig. Om ikke andet, sagde han, kunne det være, at det ville hjælpe at fortælle ham, hvad der skete dengang.

Hjælpe.

Jeg ville aldrig have forventet det ord i forbindelse med os. Folk gik ikke ud fra, at familien Saint Clement-Ramsay havde brug for hjælp. Selvfølgelig havde vi ikke det. Vi havde jo penge, ikke? Hvem har brug for hjælp, når man er rig?

For tyve år siden lå Scarclaw Fell Naturcenter der stadig. Jagthytten var slet ikke på tegnebordet. Ikke endnu. Men det hele – skoven, selve bjerget, Naturcentret – var fars ejendom. Og toiletterne og bruserne fungerede stadig, så vi tænkte bare ‘op i røven’, Tomo, Jus og jeg. Og så lod vi vores biler stå i vandpytterne på den grusvej, der førte op til centret.

Naturcentret var en hæslig halvfjerdserbygning fyldt med spånplader og linoleum. Der lugtede derinde: fugt og jord og våde vindjakker. Og i køkkenet var der en dunst af vegetarpølser og spejlæg. Der var mudderaftryk fra støvler ved dørene. Klapstole, edderkoppespind i hjørnerne, malede radiatorer. Nogen – spejderne eller en af de andre grupper, der brugte centeret – havde sat en frise af crepepapir op på endevæggen: Efterlad kun dit fodaftryk – tag dit affald med hjem. Med en smilende grævling nedenunder. Det ene øje var faldet af, og nogen havde tegnet en lille krusedulle med sort kuglepen i stedet.

Hvis jeg skal være helt ærlig, var den der første dag i august 1997 ikke særlig hyggelig. Mig og Jus og Tomo var, hvad, kun omkring enogtyve eller toogtyve år. Det regnede virkelig meget, så vi sad bare alle tre inde i den lange spisesal og drak øl og spillede fucking Monopoly hele eftermiddagen. Til sidst var vi ret fulde og begyndte at gå hinanden på nerverne. Vi var sultne alle tre, og ingen af os havde lyst til at gå i gang med at lave mad. Men man kan ikke blive mæt af chips og dip. Vi var bare nogle dumme storbydrenge. Der var ikke nogen takeaway-steder i nærheden, og ingen af os var ædru nok til at køre ind til byen eller lede efter en tankstation. Jus tog en årgangswhisky frem. Det ville komme til at betyde, at vi drak, til vi brækkede os, faldt i søvn ved ni-tiden og lå og snorksov, imens lyden af de daskende, ruskende træer hjemsøgte vores drømme.

Gid det var endt sådan.

Jeg drikker resten af min te og slynger bundfaldet ned i skovbunden. Daggryet breder sit lys over skoven. Jeg vender mig mod muren af grene og krat og maser mig videre. Sådan gjorde vi dengang – gik væk fra stien. Vi var så fulde, og det hele var så vådt, at vi slet ikke kunne se nogen sti, heller ikke selv om der havde været én.

Jeg ser mig tilbage over skulderen igen, og lyset i Jagthyttens vindue er stadig synligt. Jeg prøver at forestille mig, hvordan Naturcentret har set ud for ham drengen dengang. Det var her, han gik, dengang i 1996. Gennem grenene. Det så nok ikke så meget anderledes ud: et lys i vinduet, et løfte om varme, tag over hovedet.

Jeg fortsætter, går dybere ind i skoven. Man skal først passe på, hvor man går, når det begynder at gå opad. Der er skilte nu, men det var der ikke dengang. Det var her, de gik dengang i ’96, det er jeg sikker på: nogle kilometer nordvest for Jagthytten (eller Naturcentret, som det var dengang) er der ligesom en naturlig sti mellem træerne. Den følger jeg nu.

Imens jeg går, mærker jeg et lille stik af nostalgi indeni: en længsel. Som om en lille del af mig, en streng, har slået mindet an.

Som om jeg er blevet en del af alt det, der skete her.

Hvilket jeg vel også på en måde er.

Afsnit 1: Rangers

– Far opkøbte hele området her lige før … før det skete. Det var virkelig kun et par uger før.

Så kom shitstormen.

Åh, undskyld mange gange … må jeg godt bande i det her interview?

Dette er Harry Saint Clement-Ramsays stemme. Harry er søn af lord Ramsay, der ejer jorden omkring Scarclaw Fell. Ejer selve højdedraget.

Scarclaw Fell. For dem, der er gamle nok til at huske det, har dette navn en særlig klang.

Nu om dage er klangen dog stort set væk.

Det er mildest talt lidt af et gennembrud at møde Harry personligt. I flere måneder har jeg skrevet til Ramsay-familien uden at få svar. Jeg var faktisk lige ved at opgive projektet. Uden Harry ville denne podcast nemlig mangle noget vigtig autenticitet. Den ville bare være yderligere løs spekulation om, hvad der skete den dag i 1996. En rive gennem den tørre jord på en gammel grav.

Der er gået tyve år, og lord Ramsay og hans søn har ikke villet tale med nogen.

Før nu.

Man kan se på Harry, at han kommer fra et privilegeret hjem. Han er klædt i jakkesæt og gode støvler, han har en sund kulør og virker veltrænet. Som person er han elskværdig, men afmålt. Han minder mig om en politiker, der besøger en flok arbejdere forud for et valg. Hvert et ord er velovervejet.

Harry er tilbageholdende, når han taler om Scarclaw Fell – forsigtig med hvad han siger. Og det kan jeg ærligt talt ikke bebrejde ham.

– Jeg tror, at far havde tænkt sig at få alle de gamle tunneller – mineskakterne og alt det der – fyldt op. Og så ville han prøve at sælge det – til en af de der byggespekulanter, ikke? Til bjælkehytter, fiskeferier eller noget i den stil. Men … jeg tror, at det har været for uoverskueligt. Og efter det, der skete, var gnisten … var den der bare ikke mere. Og det er fandeme som en hel kaninkoloni under bjerget – alle sprækkerne og de skjulte huller. For slet ikke at tale om sumpene og moserne og alt det, hvor de … hvor vi … eller … du ved. Det er fandeme en dødsfælde. Gad vide, hvorfor de overhovedet var der til at begynde med, ikke? Jeg mener, hvem ville gå derud for fornøjelsens skyld?

Før alt det, der skete i 1996, var Scarclaw Fell stort set ukendt. Og i dag har de fleste mennesker glemt navnet igen. På trods af det næsten berømte billede på forsiden af The Times. Den krogede tinde, der stikker op gennem skyerne bag et spøgelsesagtigt filter af engelsk støvregn. De fleste har også glemt navnet Tom Jeffries.

Måske ændrer det sig nu.

– Nogle gange spekulerer jeg på, hvordan det hele kunne have været anderledes. Hvis far havde ringet til entreprenøren en time tidligere, end han gjorde, var de kommet ud og havde revet stedet ned – repareret alle hegnene og skiltene, lavet nogle sikkerhedsforanstaltninger, der kunne holde folk væk, og intet af det ville være sket. En time, og far kunne have sagt: “Beklager, det er lige meget, hvor længe siden I bookede det, situationen har ændret sig.” Så enkelt ville det have været. Jeg ville ikke tale med dig nu.

Bare en time – og en dreng er død.

Med ansigtet nedad i mosen. Nogens søn, nogens barnebarn.

Han var kun femten, var han ikke?

Herregud.

Velkommen til Seks stemmer. Jeg hedder Scott King.

De næste seks uger skal vi se tilbage på Scarclaw Fell-tragedien i 1996 fra seks forskellige perspektiver. Vi skal se på de begivenheder, der fandt sted, med seks forskellige par øjne.

Og så er det, som altid, op til jer. Som I efterhånden ved, er jeg her ikke for at drage konklusioner. Men jeg giver jer en mulighed for at gøre det.

For mine nye lyttere må jeg hellere lige gøre det klart: Jeg er hverken politimand, retsmediciner eller FBI-profileringsekspert. Det her er ikke en efterforskning eller et forum, hvor jeg vil afsløre nye beviser. Min podcast er snarere en række samtaler ved et gammelt gerningssted.

I dette første afsnit skal vi se tilbage på, hvad der skete den dag. I får en kort præsentation af de mennesker, der var til stede. Vi skal ikke kun lytte til Harry, men også til en af de andre, en, som var direkte involveret. En, som selv var til stede. Han kendte Tom Jeffries personligt, og det, der skete den dag i 1996, kaster stadig mørke skygger ind over hans liv.

Vi skal se tilbage på det, der for nogen er en enkel, klarlagt og afsluttet sag – en tragedie, der kunne være, og burde have været, undgået. Men for andre er det stadig et fængslende mysterium, som der ikke findes nogen klare løsninger på.

I hvert fald ikke endnu.

Okay, nu skal vil lige have lidt historie. Spænd sikkerhedsselen, jeg skal nok gøre det kort.

Selve højdedraget rejser sig fra et af Storbritanniens smukkeste landskaber: Northumberland i det nordøstlige England. Scarclaw-området var engang en gammel smeltevandssø, fyldt med sand og grus. Selve klippen – en hævet sandstensformation – er nu et fredet naturområde. Der er adskillige stendysser fra jernalderen oppe på højdedraget, og der ligger ruiner af spredte gårde på dets skråninger. Spor af stenkredse og gravhøje fra den yngre stenalder føjer endnu flere dimensioner til landskabet. Det øverste af klippen bøjer sig som en klo, som om noget har taget en kolossal bid af dens fundament. Det er formodentlig derfra, Scarclaw har fået sit navn. Ligesom mange andre steder i Northumberland er klipperne på de nederste skråninger prydet af gådefulde skål- og ringformede mønstre.

Under højdedraget er der et indviklet netværk af blyminer, som daterer sig tilbage til det 15. århundrede. De er alle sammen forladte nu, de blev lukket i 1900-tallet på grund af nedsynkning. Man forsøgte at genåbne minerne i 1940’erne, men uden held. De fleste af tunnellerne under bjerget er styrtet sammen, og de efterfølgende fordybninger og den svækkede overflade har skabt en sær hybrid af mose og faldgruber: halvt menneskeskabt, halvt overtaget af naturen. Et forsøg på at vandre hen over moselandet på Scarclaw Fell er en dans med døden. Uden varsel kan jorden simpelthen opsluge én. Men det er ikke kun moselandet, der er farligt for den uindviede. Hovedparten af minernes ventilationsskakter har længe været skjult af vegetation, så de nu ligner store sprækker med kanter af mos og lyng. De eneste tegn på, hvad de har været engang, er resterne af de faldefærdige hegn, der blev sat op for længe siden. Besøgende i skoven og på bjerget bliver rådet til at holde sig på stierne. Store områder blev spærret af for længe siden, men der er stadig skjulte farer på Scarclaw Fell.

I dette ingenmandsland af siv og sumpgræs står også resterne af et maskinhus: et forvitret, smuldrende tårn, dækket af mos, og en mur med et enkelt vindue i. De eneste spor efter en isoleret landsby.

– Jeg ved ikke, hvad der skete med den dreng … jeg aner det virkelig ikke. Det er der ingen af os, der gør. At politiet aldrig fandt liget af ham er sgu da helt … utroligt, ikke? Et helt år.

Harry og jeg optager interviewet i hans bil, i indkørslen til lord Ramsays Mayberry Estate. Han forsikrer mig om, at hans far ikke er hjemme og fortæller mig, at det sikkert heller ikke kan lade sig gøre at få bare en kort udtalelse fra ham.

– Vi taler ikke om det, far og jeg. Ikke mere. Det er bedst ikke at vække det til live igen … åh nej, undskyld … dårligt valg af ord, men du ved godt, hvad jeg mener, ikke? Far bebrejder stadig sig selv for det, der skete deroppe, men hvad skulle han have gjort? Der var allerede skilte, og de vidste jo, at stedet var farligt, ikke? De havde været på ferie der masser af gange tidligere. Det var dem selv, der havde isoleret stedet, for fanden. Det gjorde de en sommer. De kravlede ind under med sådan nogle hvide maler-overalls på og satte en masse polystyren fast på undersiden gulvet. Helt skørt, ikke? Jeg mener, det var ikke andet end en sminket lade.

Det var ikke kun dem, der brugte det sted. Vi lejede det ud til spejdere, klatrere, kanoister … kanoroere?… huleforskere … eller -udforskere? Altså de der typer, der kravler ned i huller … som sagt er jeg ikke den store friluftstype. Men de vidste alle sammen, at det var farligt.

Harry taler om Scarclaw Fell Naturcenter. Et etplans overnatningssted, hvor man selv lavede mad. Det var meget mere velfungerende end en ‘sminket lade’, som han kalder det. Da centeret blev brugt, var der fem sovesale med omkring tredive senge, gasdrevet centralvarme, et fuldt udstyret køkken, toiletter, brusere, hele molevitten.

Naturcentret var en L-formet bygning med parkeringsplads og fastnettelefon. Det lå tæt på højdedraget, cirka otte kilometer igennem skoven fra hovedvejen. Centret var virkelig populært. Det lå et godt stykke fra de farlige miner, og der var masser af smukke vandreruter, der gik ud derfra, og en flod lige i nærheden. Hvis man ikke ville bo inde i selve huset, kunne man campere på området. Ifølge den eneste bevarede logbog var centret fuldt booket året rundt. Både klatrere, vandrere, kanoroere, huleforskere og spejdere brugte Naturcentret regelmæssigt. Og der har ikke været nogen meldinger om alvorlige ulykker i området omkring Scarclaw Fell de sidste tredive år. Advarselsskiltene må have virket efter hensigten.

Lord Ramsay erhvervede sig området omkring Scarclaw Fell efter det, der skete i 1996. Selve købet blev til en årelang strid mellem lord Ramsay, de lokale myndigheder, National Trust og de grupper, der havde benyttet centret. Denne strid er ikke relevant for vores historie, men jeg vil nøjes med at sige, at det var pengene, der sejrede til sidst. Scarclaw Fell blev en del af Ramsays ejendom, centret blev jævnet med jorden, og det meste af højdedraget blev spærret af. Men vi bevæger os væk fra emnet. Tilbage til Harry.

– Miljøaktivisterne truede med at kaste sig over far, hvis han ændrede det mindste ved Scarclaw. Misforstå mig ikke, han havde tænkt sig at gøre det fint! Men han sagde, at han ville blive nødt til at dræne meget af det … moserne … for at man kunne bygge feriehytter. Og det var et problem – ynglemiljø og sådan noget. Salamandre, frøer og andre slimede ting, som ingen interesserer sig for, indtil de pludselig er ‘truede arter’. Men det største problem var de der gamle mineskakter. Der var nogle sjældne flagermus, der boede nede i dem, ikke? Flagermus er sikkert helt okay … men de er et juridisk mareridt, så jeg tror, at han til sidst bare tænkte ‘op i røven’ og lod det hele være.

– Kom din far nogensinde forbi, tog han selv hen til Naturcentret, så sig lidt omkring? Før det der skete, mener jeg.

– Det har han måske gjort, jeg ved det ikke. Det ville ærligt talt ikke have gjort den store forskel. Far minder sgu lidt om en rottweiler med et kødben, når han først har besluttet sig for noget, ikke?

Harry og jeg taler lidt sammen om det juridiske tovtrækkeri i forbindelse med købet af jorden. Jeg spørger ham et par gange om, hvorfor lord Ramsay var så interesseret i Scarclaw, men jeg får ikke noget entydigt svar. Måske ville han gerne have et nyt jagtområde, til rypejagt, pyrschjagt, noget i den stil? En del af området var faktisk blevet anlagt som jagtområder for omkring fire hundrede år siden. Hvilket den gamle skov stadig er et vidnesbyrd om. Men jeg ved dog, at lord Ramsay tilsyneladende havde undervurderet områdets tiltrækningskraft. Også efter tragedien. For kampen om Scarclaw Fell fortsatte i lang tid.

Måske prøver Harry bare at holde facaden, fordi han godt ved, at denne podcast vil få millioner af lyttere – for sin fars skyld, sin families skyld, jeg ved det ikke. Men til sidst bliver jeg alligevel nødt til at bringe det emne på bane, som vi begge har undgået. Imens vi har kredset rundt om hinanden som to tigre.

– Det var dig, Harry, der fandt ham, var det ikke? Du fandt liget af Tom Jeffries?

– Ja … jo … det var mig …

Okay, jeg kunne nok godt have formuleret det lidt bedre, men jeg bliver altid lidt forfjamsket, når jeg taler med velhavende og indflydelsesrige typer som Harry. Det er den der selvsikkerhed, de udstråler, der gør, at jeg kommer til at plapre løs. Han kigger på mig et øjeblik, og jeg tror, at han skal til at bede mig om at forlade stedet. Heldigvis fortsætter han med en ophøjet ro, som jeg ikke kan lade være med at beundre. Stiff upper lip og alt det der.

– Juridisk set kan jeg vel godt tale om det nu. Nu hvor sagen officielt er … ‘kold’, siger man sådan? Opklaret? Det er ikke, fordi jeg har lyst, forstår du. Men jeg vil gøre det, fordi … jeg ved ikke, måske kan det virke rensende eller noget, ikke? Og du er ikke journalist …

Harry er meget opmærksom på, hvad der kommer til at ske, når Seks stemmer går i luften. Han er ikke selv podcast-fan, men han er helt klar over, hvor populært den slags er. Han fortæller mig, at han har hørt om Serial, og at han er opmærksom på de tusinder, måske millioner, der vil komme til at lytte til Seks stemmer over hele verden. Han spørger mig, om jeg tror, at medierne vil henvende sig til ham eller hans far for at få svar. Lord Ramsay er en gammel mand, siger han. Det vil ikke være godt for ham. Jeg fortæller ham, at jeg ikke ved, hvad der kommer til at ske, når Seks stemmer går i luften, at jeg ikke kan love noget. Det virker, som om han sætter pris på min ærlighed. Han siger, at han vil fortælle mig, hvad han sagde til politiet, før han skal videre.

– Så, ja. Okay. Et par venner og jeg er derude, ikke? Vi går lidt rundt og undersøger stedet, vi er på en lille mission, hvis du forstår, hvad jeg mener?

Harry henviser til den nederste del af selve højdedraget, den del af skoven, der ligger omkring halvanden kilometer fra den relative civilisation, som Naturcentret repræsenterer. Det virker mærkeligt, at de gik helt derud, i betragtning af hans ofte lidt forvirrede påstande om, at han er et ‘storbymenneske’. Jeg kommenterer det ikke.

– Og det er midt om natten. Jeg ved ikke, hvad klokken er, måske 1 eller 2. Vi er på en lille udflugt, ikke? Vi går en tur rundt i skoven. Vi har hundene med, og pludselig går de helt amok – de gør og bjæffer, som om de har fået færten af noget.

Som jeg sidder der og kigger på Harry, med hans sunde hud, det velklippede hår og en pande, der konstant er furet af bekymrede rynker, er jeg ikke sikker på, at jeg kan forestille mig ham og hans venner, som så næsten må have været ‘landlige typer’, gå rundt inde i skoven midt om natten med nogle hunde. I politirapporten står der, at de også havde lommelygter med – store, kraftige lygter – og det gør det endnu mere sandsynligt, at Ramsay-familien brugte området til jagt. Der er flere forskellige slags hjorte i Scarclaw-skoven, for ikke at tale om ræve, grævlinger og andet vildt, som overklassen godt kan lide at slå ihjel for fornøjelsens skyld. ‘Lamping’ kalder de det: fang en hjort i en lyskegle, det får den til at stå helt stille.

– Nå, som sagt, jeg ved ikke, hvad der sker, og jeg har fået lidt at drikke, så jeg følger bare med, ikke? Jeg aner ikke, hvor vi er, og vi går længere og længere ind mellem træerne, og underskoven er virkelig tæt, krattet går os til livet – brombær og bregner.

Som nævnt er Naturcentret omgivet af skov. Man behøver kun at gå et par kilometer i retning af foden af højdedraget, før man befinder sig i tæt, uberørt bevoksning. Harrys hunde stopper op omkring fire kilometer nordvest for centret i et moseområde, der var afspærret og meget farligt. Det lyder mildt sagt dumdristigt, at Harry og hans venner krydsede det midt om natten.

– Der er totalt mudret, ikke? Man kan mærke, at ens fødder bliver våde, og før man aner det, står man i mudder til op over knæene. Hundene er stadig helt ude af den, og der er sådan en lugt … den er ligesom … ja … det er svært at beskrive – sød på en eller anden måde, kødagtig. Den trænger ind under huden, ikke? Sådan en stank går lige ind i hjernen, dybt ind. Det varer lidt, før man glemmer den igen. Jeg ville gerne kunne sige, at vi havde på fornemmelsen, hvad det var. For hvor lugter der sådan i en skov? Så vi tænder lygterne, og der ser vi det så … halvt begravet i mudderet. Jeg glemmer det aldrig, så længe jeg lever, det kan jeg godt love dig …

Hundene sprang ud i mosen og begyndte at grave, blotlægge deres fund, trække i det med tænderne, løsne knogler fra hulninger, trække i blødt, rådnet kød og anbringe deres bytte for fødderne af deres herrer. Harry og hans venner tændte deres lommelygter, og i stedet for at blænde en hjort, lyste de ned på det hovedløse og halvrådne lig af et barn. Et barn, som havde været forsvundet i et år. Femten år gamle Tom Jeffries.

– Som sagt vil jeg aldrig glemme det syn. Først troede vi virkelig, at det var en dårlig practical joke – at en af gutterne lavede sjov med os, og at nogen pludselig ville begynde at grine, og vi ville opdage, at det blev filmet. Men vi stod bare alle sammen der og gloede. Jeg drømmer stadig om det om natten. Halvt begravet i mudderet, hænderne krøllet sammen som kløer, som om det … som om han var en eller anden fucking zombie, der prøvede at stige op af graven.

Det lokale politi blev behørigt tilkaldt, og teknikerne satte deres telte op på gerningsstedet. Det var ikke nogen skandale, snarere en lettelse, at drengen, som politiet, efterforskere, eksperter og endda clairvoyante, havde ledt forgæves efter i det meste af et år, omsider var blevet fundet.

Tom Jeffries forsvandt på en tur til Scarclaw Fell Naturcenter sammen med nogle andre teenagere og to voksne, der havde opsyn med dem. I modsætning til i dag, hvor folk går amok på de sociale medier, når nogen er meldt savnet, blev Tom Jeffries’ forsvinden stort set forbigået af de landsdækkende medier. Selvfølgelig blev det nævnt, ligesom fundet af hans lig blev det. Men den kollektive forargelse, der er så udbredt i samfundet i dag, var simpelthen fraværende i 1996. Måske var det bare tiden. Sociale medier fandtes slet ikke i halvfemserne, og internettet var endnu ikke blevet så uregerligt, som det er nu.

Eller måske havde det noget at gøre med Jeffries selv. Var det noget ved hans personlighed, hans omdømme, der ikke berettigede til landesorg? Var det, fordi Jeffries ikke var ‘barn’ nok i en alder af femten år? Var det, fordi han var en dreng, hvid, og fra en stabil middelklassebaggrund? En gennemsnitlig skoleelev, der lignede alle de andre, ikke havde nogen egentlige fjender, og var så heldig at have en stor gruppe venner?

Ville man have husket Tom Jeffries bedre, hvis han havde været en lille hvid pige fra en privilegeret baggrund? Det er bare et af de spørgsmål, som Seks stemmer vil prøve at finde svar på …

I denne serie skal vi se på Tom Jeffries-sagen fra seks forskellige vinkler. Seks personer vil fortælle deres historie. Seks personer, som kendte Tom Jeffries på seks forskellige måder. Når historierne er fortalt, må du selv vurdere hvilke konklusioner, der kan drages om det mystiske dødsfald – hvis der overhovedet kan drages nogen.

Velkommen til Seks stemmer. Her kommer historie nummer et:

– Vi havde aldrig oplevet noget lignende i Rangers. Det var forfærdeligt … helt, helt forfærdeligt. Det endte med, at gruppen gik i opløsning. Ingen af os vidste, hvordan vi skulle håndtere det, der skete oppe på Scarclaw Fell … og mange kunne bare ikke. Kunne ikke håndtere det, mener jeg.

Det hele faldt fra hinanden. Alt det, vi havde bygget op. Det havde været sådan en stor del af vores liv. Det var meget trist.

Det her er 62-årige Derek Bickers stemme. Derek og hans gode veninde, Sally, var de sidste voksne, der benyttede Scarclaw Fell Naturcenter. De havde booket det til en gruppe teenagere – deres egne børn og deres venner – en gruppe, der med et glimt i øjet kaldte sig selv for ‘Rangers’. Den dag i august 1996 bestod gruppen af fem teenagere og to voksne. En af disse teenagere var Tom Jeffries.

– ‘Rangers’ – for en udenforstående lyder det lidt, som om det var en slags organisation … men det var det vel egentlig ikke?

– Nej, Rangers var på intet tidspunkt en rigtig organisation. Vi var bare nogle stykker, forældre og venner med fælles interesser, om man så må sige. Vi ville bare gerne have, at vores unger havde noget at lave. Det var egentlig det, det handlede om. Navnet kom først langt senere. En reference til Ringenes Herre, vil jeg tro. Og jeg vil ikke sige, at jeg var lederen, eller chefen, sådan var det egentlig ikke.

Hvad spurgte du om? Nå ja, hvornår det startede? Åh, det er længe siden. Vi var nogle stykker, der mødtes for at planlægge en campingtur, dengang børnene var små – en tre-fire år gamle. Vi slog telte op i haven, og Eva og Charlie løb rundt mellem dem, ind og ud, som børn gør …

Eva er Dereks datter. Eva Bickers var femten år gammel, da gruppen tog til Scarclaw i 1996. Hun var en veninde til Tom Jeffries. Charlie er Charlie Armstrong, søn af en ven til Bickers og ven med Tom Jeffries. Også han var femten år gammel i 1996. Han var også med på turen til Scarclaw.

– De tog store håndfulde af blade op fra græsplænen og smed dem efter hinanden. De var smurt ind i mudder og havde kviste i håret. Vi snakkede om, hvor meget de ville komme til at nyde det – campingturen, mener jeg, og at det virkede så naturligt for dem med bladene, mudderet, alt det der. Ikke som børn i dag, hvor det kun handler om mobiler og iPads. Og i det mindste prøvede vi at få dem ud i det fri …

Det lyder måske lidt fjollet nu, lidt småborgerligt: en flok gamle hippietyper, der tager ud i skoven, tilbage til naturen og sådan. Men det var det ikke. Sådan var det faktisk slet ikke. Vi hyggede os bare. Det var dybest set det, det handlede om, bare at have det rart.

Jeg laver det her interview med Derek Bickers over telefonen. Han har aldrig hørt om mig eller om Seks stemmer. Nogle gange er det godt det samme. Derek blev hængt ud i pressen i forbindelse med tragedien dengang. Journalisterne slog sig ned ude foran hans hjem. Og én, der stod ham nær, lækkede nogle fotos af ham, fra dengang han gik på universitetet – håret ned i øjnene, en akustisk guitar i den ene hånd og en joint i den anden. Det svigt sårede ham dybt, mere end de overskrifter, der anklagede ham for i bedste fald grov uagtsomhed og i værste fald for nærmest selv at have slået Tom Jeffries ihjel. Det var noget, Derek aldrig rigtig kom sig over. Og så vidt, jeg ved, fandt han aldrig ud af, hvem der havde gjort det.

Igen sætter det nogle tanker i gang. Hvis en tragedie som den, der ramte Tom Jeffries i 1996, skete i dag, hvordan ville mediernes rettergang og pressens fordømmelse så påvirke Derek?

Derek Bickers var igennem omfattende afhøringer i forbindelse med Tom Jeffries’ død, men han blev aldrig tiltalt for mordet. I årene efter, at han blev løsladt af politiet, har han holdt lav profil og forsøgt at komme videre med sit liv. Den slags må virkelig slide på én, også selv om man er en sej friluftsmand som Derek. Når han taler om fortiden, er det tydeligt, at han har gode minder om tiden i vildmarken sammen med gruppen. Derek er tidligere klatrer, kanoroer og bakkeløber. Han er over 1,80 meter høj, hans isse er så skaldet, at den skinner, og han har et velplejet, gråt skæg. Jeg spørger ham, om han fortsatte med at være friluftsmenneske efter Scarclaw.

– Jeg løb. Jeg har altid løbet. Men jeg løb især meget efter Scarclaw. Lange ruter, trailløb, kilometer efter kilometer, jeg blev bare ved. Når der sker den slags for én, er løb det bedste. Jeg vil anbefale det til alle. Jeg løb, indtil jeg ikke kunne mærke mine ben mere, mine knæ, mine ankler. Til mine fødder var helt smadrede. Det var det eneste, der hjalp … det satte ligesom det hele på plads inde i mit hoved.

Der var spekulationer om, hvorvidt Derek i det mindste ville blive tiltalt for grov uagtsomhed. Tom og de andre teenagere var i hans varetægt. Men Tom Jeffries’ familie fastholdt, at de ikke ville rejse tiltale mod Derek for noget, og til sidst afgjorde manglen på beviser og den vedholdende opbakning fra Dereks venner og familie sagen. Anklagemyndigheden mente ikke, at der var tale om overlagt mord, og Tom Jeffries’ død blev beskrevet som ‘hændeligt uheld’ eller ‘et ulykkestilfælde’. Men det forhindrede ikke resten af landet, eller verden for den sags skyld, i at opfatte Derek Bickers som ansvarlig for det, der skete. I hvert fald i et stykke tid.

– Så i 1996 var Rangers stadig i fuld gang?

– Ja. Selv om børnene var blevet ældre. Vi gjorde det stadig – campingturene, vandreturene, alt det.

– Men der var kommet flere medlemmer, ikke?

– Jo. Eller, der var flere mennesker, som kendte til os på det tidspunkt. Vores børn havde inviteret deres venner fra skolen. De andre forældre havde hørt om det og kunne godt lide konceptet. Der var måske lidt over tyve medlemmer i Rangers. Det var stadig uformelt, det var stadig mere eller mindre bare gåture i skoven, klatreudflugter, alt det, men nu havde vi et navn.

– Hvordan var aldersspredningen i gruppen?

– Tja, man kan vel godt sige fra nul år til voksen. Der var spædbørn, tumlinger, gravide kvinder, teenagere …

– Men de tog ikke alle sammen med på turene, vel?

– Nej, ikke dem alle sammen. På det tidspunkt var vi begyndt at mødes en gang om ugen i forsamlingshuset. Det var bare noget socialt. Folk havde kager med, kaffe. De mindste børn løb rundt og legede, og de andre hjalp med at planlægge turene.

– Og du siger, at der ikke var noget underliggende, ideologisk tema i gruppen – ikke ligesom spejderbevægelsen eller noget i den stil?

– Nej, det var der ikke. Det handlede mere om venskab, om at være sammen. Det var bare et netværk af forældre og børn. Venners venner. Aktiviteter, sådan noget.

– Kan du fortælle mig mere om de børn, der var med på turen til Scarclaw?

– Der var ikke så mange. Den sommer i ’96 var der en af de der virusser, der gik på omgang i skolerne. Børnene lagde sig på stribe – med opkast og feber. Det ville have været et mareridt, hvis de blev syge på turen, så vi var lige ved at aflyse det hele.

På den tid var Rangers nok lidt mere organiseret, vil jeg sige. Det var vi nødt til at være: særlige kosthensyn, samtykkeerklæringer, den slags. Det var andre folks børn, som vi havde ansvaret for. Det var vigtigt, at vi havde styr på det. Vi holdt et møde, de andre voksne og jeg …

Alle dem, som hjalp til med turene, gjorde det på frivillig basis. Folk deltog i de ugentlige møder og på turene i deres fritid. Derek var ikke alene på turen til Scarclaw i 1996. Der var også en anden voksen med. Han hævder, at der ikke var noget egentligt hierarki i gruppen, at ‘lederne’ bare var de forældre, der havde ansvaret – gode folk, som bare gerne ville hjælpe.

– Det var børnene selv, der var fast besluttet på, at vi skulle til Scarclaw den sommer. De var meget opsat på det. Selv om de ikke var så mange. De var blevet helt knust, hvis vi havde aflyst det. Vi havde booket Naturcentret ved Scarclaw flere år i træk. Ungerne elskede det, de kendte stedet ud og ind. Og så den sommer, der var så smukt …

Undskyld, jeg tabte vist tråden … jo altså, de børn, der var ved: Det endte med, at der kun var fem. Eva, min datter, var en af dem. Hun var … femten. De var alle sammen omkring den alder. Og så var der jo mig. Og Sally.

Sally Mullens søn, Keith, blev syg inden turen til Scarclaw i 1996. Sally var, ligesom Derek Bickers, et af de oprindelige medlemmer af Rangers, og hun havde i et stykke tid haft svært ved at beslutte, om hun skulle tage med som hjælper på denne tur. Men hendes mand havde taget fri fra arbejde i den tro, at Keith skulle med på turen, så han havde mulighed for at være derhjemme, imens Sally tog til Scarclaw med Derek og de andre børn. Det er endnu et ‘tænk nu hvis’-moment. Hvis Sally havde besluttet sig for at blive hjemme, ville turen til Scarclaw så være blevet til noget? Men jeg vil ikke spekulere i den retning sammen med Derek, det giver ingen mening.

I modsætning til Derek smuttede Sally Mullen tilsyneladende under pressens radar på en eller anden måde. Jeg kan forestille mig flere grunde til, at det var sådan. For det første er hun kvinde. Det er frygteligt og kønsdiskriminerende at sige det, men det er altså meget mere sandsynligt, at en mand kan være morder. Sådan er det bare. Desuden lider Sally af en voldsom form for søvnapnø, hvilket betyder, at hun er afhængig af noget særligt udstyr, der skal hjælpe hende med at trække vejret, imens hun sover. Det gjorde hende meget lidt oplagt som mistænkt. For at slå Tom Jeffries ihjel skulle hun være stået tidligt op om morgenen, selv have afmonteret sit soveudstyr, og dernæst have taget det på igen bagefter.

– Så Sally fremstod uskyldig under hele forløbet, ikke?

– Som hun også skulle. Hun er lige så uskyldig, som vi andre er. Hør her: Jeg stod for skud, det ved jeg godt. Jeg gjorde det for at beskytte ikke bare Sally, men også børnene. De var jo bare børn, for pokker.

Derek var meget højrøstet i sit forsvar af de andre og var især forarget over, hvordan teenagerne blev behandlet af politiet. Han beskyldte politifolkene for at være hårdhændede under afhøringerne. Jeg tror, at det var Dereks lidt flippede stil, der gjorde, at pressen gik efter ham og lod den afdæmpede, fredsommelige Sally Mullen være i fred.

– Kan du fortælle lidt om Eva? Din datter.

– Eva er en god pige. Hun var også et godt barn, da hun var helt lille, hvis det giver mening? Hun græd ikke særlig meget, sov hele natten. Hun var sådan helt normal, en stille og rolig pige. Hun klarede sig godt i skolen – ville gerne være dyrlæge.

– Vil du sige, at Eva og hendes venner var rebeller? Dengang, mener jeg.

– Eva har aldrig været den oprørske type. Eller, det siger jeg, men alle børn gør jo oprør, ikke? Det er helt normalt. Sus og jeg prøvede at være forstående, tage det roligt. ‘Virkelig afslappede’ – sådan plejede Evas venner at beskrive os. Jeg tror ikke, vi var mere frisindede end så mange andre, men ingen har glæde af, at man skriger og råber, vel? Vi havde ikke så mange konflikter hjemme hos os. Vi talte sammen. Det tror jeg er vigtigt, når man har en datter. Du ved, hvordan børn er, når de bliver ældre.

– Det er en god måde at opdrage et barn på, Derek. Det er ikke så underligt, at Eva var en harmonisk pige.

– Vi er tolerante mennesker. Hvis Eva ville farve sit hår, gå med mærkeligt tøj, den slags, lod vi hende altid udtrykke sig. Min tanke var hele tiden, at hvis man begynder at fortælle børn, at de ikke må det og det, får de bare endnu mere lyst til at gøre det. Vi havde selvfølgelig nogle regler. Eva var femten, hun var stadig kun et barn. Hun var kun et barn, da der skete de ting på Scarclaw. Hun var kun et barn.

– Du kendte også de andre børn, ikke? Du og Sally kendte deres forældre, ikke?

– Jo, det gjorde vi. De fleste af dem havde været med i Rangers fra begyndelsen. Charlie Armstrong – han havde været Evas bedste ven, siden de var små.

Charlie Armstrong er den dreng, som Derek allerede har nævnt. Ham som havde kastet med blade sammen med Eva i Bickers’ have. Charlies mor var med i Rangers, men hun og Charlies far havde booket et weekendophold et andet sted, imens Charlie skulle til Scarclaw. De har begge sagt nej til at tale med mig.

– Fortæl mig om Charlie.

– Charlie og Eva gik på hver deres skole. Jeg tror, det var sådan, de kunne bevare deres venskab. De så hinanden i Rangers og i weekenderne, uden alt det hysteriske kærestefnidder der kan være mellem drenge og piger i skolegården.

Jeg har kendt Charlies mor og far i mange år. De er nogle gode mennesker. De har den samme tilgang til tingene, som Sus og jeg har. De er afslappede, nemme at være sammen med, den slags.

Charlie var lidt mere … jeg ved ikke … lidt mere fremme i skoene, hvis man kan sige det på den måde, end Eva var dengang.

I forbindelse med efterforskningen af Tom Jeffries’ død var det denne afslappede tilgang, der var medvirkende til, at Derek Bickers og Sally Mullen var tæt på at blive tiltalt for uagtsomhed. Som jeg nævnte tidligere, var det Tom Jeffries’ forældre, som var mest højrøstede i deres forsvar af Derek og Sally. Som vi kommer til at se i senere afsnit af denne podcast, havde alle de unge på Scarclaw drukket alkohol og røget hash den aften. Charlie Armstrong var tilsyneladende en af igangsætterne eller anførerne for det hele. Det kommer vi ind på senere.

– Du siger, at Charlie Armstrong var ‘fremme i skoene’?

– Jeg ved ikke, om fremme i skoene er det rette udtryk. Men han havde en stærk personlighed – det er sikkert mere præcist. Charlie var uden tvivl lederen i gruppen, flokkens anfører. Han røg. Og hans forældre vidste det godt. Han var interesseret i musik … death metal eller noget i den stil … selv om det ikke har noget med sagen at gøre. Han gik med en lang frakke, havde langt hår, t-shirt med djævle på eller noget i den stil, alt sådan noget. Jeg tror, at han blev bortvist fra skolen et par gange.

Det er et andet interessant punkt, og noget der blev nævnt i forbindelse med efterforskningen. Charlie Armstrong blev betragtet som anfører for de ældste teenagere. Hans udseende og musiksmag blev nævnt mere end én gang i pressen, hvilket både hans forældre og venner kun havde foragt til overs for. Man skal huske på, at det her var før Columbine-skoleskydningen og hele ‘trench-coat-mafia’-hypen i USA. Marilyn Manson var stadig relativt ukendt i Storbritannien.

Men det er rigtigt, at Charlie Armstrong blev bortvist fra sin skole et par gange.