Titelblad

Ib Johansen

De gales vej
Nogle kapitler af galskabens og psykiatriens historie – fra antikken og indtil i dag

mellemgaard

Kolofon

De gales vej
© 2019 Ib Johansen og Forlaget mellemgaard

Forlagsredaktør: Jens Eichler Lorenzen
Grafisk produktion: KWG Design, Odense
Grafiker: Line Keilstrup Nielsen

ISBN 978-87-7218-682-5

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner eller virksomheder,
der har indgået aftale med Copydan Tekst & Node, og kun inden for de rammer,
der er nævnt i aftalen.

www.mellemgaard.dk

Udgivelsen er støttet af VELUX FONDEN

Forord

Spørgsmålet om placeringen af de “gale” – i dette tilfælde i ordets mest omfattende betydning – inden for det sociale såvel som det politiske rum har igennem århundreder optaget forskere (især filosoffer og historikere) og samfundsdebattører i den vestlige verden. Samtidig kan man sige, at galskab og dårskab (tosseri, naragtighed mv.) på mange måder grænser op til hinanden og rummer tydelige berøringsflader: På fransk dækker ordet folie således både galskab og dårskab; og på den måde må en galskabs-historie derfor indimellem også blive til en dårskabshistorie. I det foreliggende arbejde har jeg bestræbt mig på at kortlægge nogle af de steder – først og fremmest inden for psykiatrien, i skønlitteraturen og i den måde psykiske afvigelser i tidens løb er blevet nedfældet i skrevne, fortrinsvis selvbiografiske vidnesbyrd – hvor man kan læse sig frem til, hvorledes galskaben i sine vidt forskellige betydninger inden for de sidste rundt regnet 2.000 år er kommet til udtryk i vores kultur.

Jeg har selv både som forsker og som underviser i den periode, hvor jeg var ansat, først på litteraturhistorie og siden på engelsk på Aarhus Universitet (1969-2008), hyppigt fokuseret på netop denne tematik og/eller problematik. Hér kan jeg f.eks. henvise til en artikel publiceret i Den jyske historiker (nr. 26, 1983, pp. 21-44) med titlen: “Narren og den gale. To renæssancefigurer”, hvor jeg forsøger at bestemme nogle af hovedtrækkene i disse to figurers udviklingshistorie over tid. Et andet arbejde, hvor galskabs-historien bliver taget op på dansk grund, er Anders Kelstrups Galskab, psykiatri, galebevægelse – en skitse af galskabens og psykiatriens historie, udgivet som temanummer af Amalie – Galebevægelsens blad (marts 1983). Endelig kan man i den forbindelse også nævne en anden af Amalies udgivelser: Hjernemedicin – en bog om den giftige psykiatri (København: Amalie – Galebevægelsens Forlag, 1988), hvor nutidige – først og fremmest medicinske – behandlingsformer tages op og diskuteres kritisk.

Men en vigtig udenlandsk inspirationskilde bag disse tematiseringsforsøg er uden tvivl den franske filosof Michel Foucaults (1926-84) epokegørende afhandling: Folie et déraison. Histoire de la folie à l’âge classique (Paris: Librairie Plon, 1961), en bog jeg i hvert fald selv hyppigt har gjort brug af; den er også udkommet på dansk, se hertil Michel Foucault: Galskabens historie i den klassiske periode. På dansk ved Mogens Chrom Jacobsen. Indledning ved Anders Fogh Jensen (Frederiksberg: DET lille FORLAG, 2003). Sidstnævnte oversættelse har dog som forlæg Foucaults andenudgave af galskabshistorien: Histoire de la folie à l’âge classique (Paris: Gallimard, 1972), som udelader forordet fra førsteudgaven og erstatter det med et meget kort alternativt forord, og i øvrigt supplerer bogen med to appendikser (der bliver fjernet igen i senere oplag af samme andenudgave).

Som Foucault formulerer det i forordet til førsteudgaven af sit opus magnum: “Det europæiske menneske har siden den tidligste middelalder stået i forbindelse med noget, som det på en forvirrende måde kalder: Galskab, Vanvid, Ufornuft. Det er måske denne dunkle [underliggende] tilstedeværelse, den vestlige Fornuft skylder noget af sin dybde … I hvert fald udgør forholdet Fornuft-Ufornuft i den vestlige kultur en af dimensionerne ved dens originalitet; det var dens følgesvend allerede længe før Hieronymus Bosch, og det vil ledsage den længe efter Nietzsche og Artaud.”1

Men Foucault citerer også i det samme forord bade Blaise Pascal (1623-62) og Fjodor Dostojevskij (1821-81) og bidrager gennem disse citater til, hvad man vel kan kalde en form for opblødning af denne rigoristiske dikotomi (altså forholdet Fornuft-Ufornuft, for så vidt dette betragtes som et absolut modsætningsforhold): “Pascal: ‘Menneskene er med en sådan nødvendighed gale, at det ville være at være gal i anden omgang [eller potens] ikke at være gal’. Og denne anden tekst af Dostojevskij i En forfatters dagbog: ‘Man forsikrer sig ikke om sin egen sunde fornuft ved at spærre sin nabo inde’.”2

I det arbejde, jeg hér præsenterer for offentligheden, har det været mig magtpåliggende at få belyst nogle af de ændringer og modifikationer, som både opfattelsen og behandlingen af galskab/de gale i tidens løb er undergået. I middelalderen og renæssancen optrådte de såkaldt vanvittige som en del af gadebilledet, hvor de i nogen grad blandede sig med den almindelige befolkning. I nyere tid, efter hvad Foucault har kaldt for den store indespærring – som først og fremmest fandt sted i det syttende og attende århundrede – har der med en tiltagende kritisk holdning til den hævdvundne psykiatri i f.eks. antipsykiatrien (Laing, Cooper m.fl.) og i galebevægelsen fundet nogle afgørende forskydninger sted i forhold til opfattelsen og behandlingen af de sindslidende eller psykisk syge i den vestlige verden; de officielle tiltag kulminerede i den forbindelse med den udbredte hospitalisering og senere også (tvangs)medicinering af de sindssyge (plus hyppigt ganske brutale behandlingsformer) i det nittende, tyvende og enogtyvende århundrede (se til diskussionen om antipsykiatrien: Hvem er det der er gale. Psykiatri og anti-psykiatri. Debatten omkring R.D. Laing, København: Rhodos, 1970); og det er på den baggrund, man på nuværende tidspunkt kan iagttage en mere nuanceret forudforståelse i den almindelige offentlighed med hensyn til forestillinger om og holdninger til galskab som sådan.

Det har under disse auspicier været vigtigt for mig, i så høj grad det overhovedet har været muligt, at prøve at lade de “gale” selv komme til orde, at prøve at lytte til denne sære, indimellem tilsyneladende ganske uforståelige tale – neden under sproget, eller hvor den nu ellers befinder sig. Forhåbentlig er det på den måde lykkedes mig at komme på sporet af nogle andre sider ved vores kultur – en sydende undergrund – som indtil vore dage ikke har haft store muligheder for at blive hørt.

Ib Johansen

Noter

1. Se Michel Foucault: Folie et déraison. Histoire de la folie à l’âge classique (Paris: Librairie Plon, 1961), p. iii (min oversættelse, min ellipse): “L’homme européen depuis le fond du Moyen Age a rapport à quelque chose qu’il appelle confusément: Folie, Démence, Déraison. C’est peut-être à cette présence obscure que la Raison occidentale doit quelque chose de sa profondeur … En tout cas le rapport Raison-Déraison constitue pour la culture occidentale une des dimensions de son originalité; il l’accompagnait déjà bien avant Jérôme Bosch, et la suivra bien après Nietzsche et Artaud.”

2. Ibid., p. i (min oversættelse): “Pascal: ‘Les hommes sont si nécessairement fous que ce serait être fou par un autre tour de folie de n’être pas fou’. Et cet autre texte, de Dostoïewski, dans le Journal d’un écrivain: ‘Ce n’est pas en enfermant son voisin qu’on se convainc de son propre bon sens’.” Se også Pascal: Pensées (Paris: Éditions Garnier Frères, 1964), p. 173 (tanke nr. 414): “Les hommes sont si nécessairement fous, que ce serait être fou, par un autre tour de folie, de n’être pas fou.” Se dertil ligeledes Anders Fogh Jensens gengivelse af det ovenfor anførte Dostojevskij-citat i Michel Foucault: Galskabens historie i den klassiske periode. På dansk ved Mogens Chrom Jacobsen. Indledning ved Anders Fogh Jensen (Frederiksberg: DET lille FORLAG, 2003), p. 20 (jeg har brugt Anders Fogh Jensens gengivelse på dansk af citatet hér).

Indledning

Med hensyn til det overordnede projekt i det foreliggende arbejde har jeg allerede i mit forord trukket nogle hovedlinjer op (se ovenfor). I de efterfølgende betragtninger – og før jeg i de enkelte kapitler tager specifikke perioder op og diskuterer disses tilgang til galskaben – vil jeg så, igen med udgangspunkt i Foucaults perspektivering af hele problemområdet, prøve lidt nærmere at klarlægge, hvad jeg i det samme forord har betegnet som en sydende undergrund. Dvs., man kan i den forbindelse spørge sig selv: Hvor hører den etablerede, af flertallet – eller i hvert fald af eliten i de herskende klasser – accepterede kultur op, og hvor begynder undergrunden? Er det ikke nødvendigt netop at tage hensyn til, hvad der ligger dernede på bunden, hvis man altså vil prøve at forstå noget som helst af det hele?

I sin indledning til Galskabens historie i den klassiske periode formulerer Anders Fogh Jensen Foucaults anliggende således: “[Foucault] … tænker galskaben og litteraturen som de steder, hvor det deskriptive sprog kollapser og bliver til talestrøm. Den gales tale er ikke et sprog, der er transparent over for tingene, men et sprog uden oprindelse eller subjekt, blot tale, der taler. Præcis derfor tangerer galskaben, hvad litteraturen siden hen har ledt efter, nemlig et sprog til at beskrive det søndersprængte subjekts vilkår (Lautréamont, Mallarmé, Bataille, Blanchot, Artaud, Joyce, Beckett). Ikke sådan at forstå, at de gale er forfattere, og forfatterne gale, selvom der findes visse grænsegængere (Nietzsche, Nerval, Artaud, Roussel), men sådan at forstå, at de som talestrøm taler fra et punkt udenfor ordenen, fra sproget selv”.1

Anders Fogh Jensen lægger også vægt på de erkendelsesteoretiske konsekvenser af hele Foucaults galskabsprojekt: “[Foucault] spiller rollen som epistemolog for at pege på en glemsel af noget metafysisk, der tidligere sivede ud af den gales tale. Galskabens historie er en længselsfuld forhåbning om at give stemme til det tavse … Foucault ser i bemestringens skærende lys et befriende skær af mørke.”2 I de efterfølgende refleksioner kan man – hvis man altså som undertegnede tager Foucaults galskabsteser ad notam – iagttage en tidlig betoning af netop noget metafysisk, hvor de omstrejfende gale klart står i forbindelse med en anden, transcendent verden; mens den store indespærrings konsekvens (se ovenfor) helt klart er, at denne metafysiske dimension lukkes ned.

Men det er på den anden side lettere sagt end gjort, hvad der bliver åbenlyst, hvis man kaster et blik på den franske filosof René Descartes’ (1596-1650) berømte Meditation nr. 1, hvor dæmonien på sæt og vis breder sig på, hvad man vel må kalde en iøjnefaldende ikke-rationalistisk eller i hvert fald betænkeligt spekulativ måde, i form af et dristigt tankeeksperiment: “Jeg antager derfor, at der eksisterer – ikke en virkelig Gud, der er sandhedens udspring, men – en vis ondskabsfuld dæmon, der er lige så bedragerisk som han er mægtig, og som af al magt søger at narre mig. Jeg vil antage, at himlen, luften, jorden, farverne, figurer, lyde og alle de ydre ting vi ser, kun er illusioner og bedragerier, som han benytter sig af for at opstille fælder for min godtroenhed. Jeg lader som om jeg ikke har nogen hænder, ingen øjne, intet kød og blod og ingen sanser, men fejlagtigt tror, jeg har alle disse ting …”3

Den “ondskabsfulde dæmon” (“un certain mauvais génie”) spiller både i det filosofiske og det litterære felt i den vestlige kultur en ganske betydelig rolle, i og med at man kan spore forbindelseslinjer så langt tilbage som til gnostiske forestillinger om en helt og holdent negativt valoriseret skaber af den materielle verden (eller en demiurg) og frem til romantiske eller senromantiske tematiseringer af en lignende problematik i en fortælling som Edgar Allan Poes “The Imp of the Perverse” (1845), eller hvis man henholder sig til “the spirit of PERVERSENESS” i samme forfatters The Black Cat (1843).4

I Edith Mandrup Rønns artikel “Forrykthed i fornuftens felt. Kulturhistoriens rolle i kundskaben om den psykisk syge i kultur og samfund” i Det forrykte menneske. Den psykisk syge i historien ca. 1830-1980, redigeret af Edith Mandrup Rønn og Inger Hartby (Ebeltoft: Skippershoved, 2006), argumenterer denne antropologisk uddannede forfatter for, at en kulturhistorisk synsvinkel med en vis nødvendighed bør supplere de mere traditionelle psykiatrihistoriske tilgange til de psykiske lidelser og til de patienter, som i tidens løb har fået hæftet betegnelsen psykisk syg på sig: det, der mangler, er ifølge Edith Mandrup Rønn netop en mere holistisk forståelse af den psykisk syges totale livssituation, som vel at mærke også omfatter de kulturelt betingede forståelsesformer og fortolkningsmønstre, den enkelte patients liv pr. definition er indfældet i: “Jeg [altså Edith Mandrup Rønn] argumenterer for en kulturhistorie, hvor det vil være muligt at vælge metodiske indfaldsvinkler efter behov og tilbøjelighed – og naturligvis også efter, hvilke kilder der faktisk foreligger. Jeg argumenterer også for en kvalitativ konstruktivistisk kulturhistorie, hvor vi netop kan få den syges egen historie ind ved kilder som breve, erindringer, journaler o.s.v. – vel vidende, at denne ‘indefrahistorie’ først vil få valør, når vi lærer at forstå den. Det gør vi først, når vi ser, hvad vi selv har medvirket til gennem historien. Det vil vi ikke kunne forstå ved kun at se på sygdommenes videnskabs- og behandlingshistorie. Vi forstår det først, når vi får afdækket sygdommenes og de syges kulturelle og sociale lænke til en fortidig tankeverden. // Historien om den psykisk syge [eller] ‘den forrykte’, er en historie om og for os alle, og før vi indser det, kan vi hverken skrive den generelle historie eller en historie med særligt fokus på den syge i kultur og samfund.”5

6

Eksperimentere som en gal – psykiatriens sidste krisesyderdebatniveauetin mentesydende undergrund på skrift havde protesteret imod den behandling7

sprogligesemiotik og psykoanalyseopus“Det er et bånd der taler”.