Titelblad

Steen B J

Modstandsbevægelserne

bind 1

mellemgaard

Kolofon

Modstandsbevægelserne – bind 1
© 2019 Steen B J og Forlaget mellemgaard

Grafisk produktion: KWG Design, Odense
Grafiker: Line Keilstrup Nielsen

ISBN 978-87-7218-776-1

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner eller virksomheder,
der har indgået aftale med Copydan Tekst & Node, og kun inden for de rammer,
der er nævnt i aftalen.

www.mellemgaard.dk

Forord

mellemrum

De to bøger om Modstandsbevægelserne er skrevet med stor inspiration fra de nedskrevne historiske kilder og mundtlige overleveringer om Modstandsbevægelserne i byen Hornslet lige nord for Århus. For at gøre den historiske virkelighed mest muligt levende, nærværende og tilgængelig for alle, er der brugt nutidspræget hverdagssprog og tilføjet fiktive dialoger og scener.

Derfor har personerne i disse to bøger også fiktive navne af hensyn til de mennesker, der var en del af de virkelige modstandsbevægelser fra Hornslet, samt deres efterkommere. Stedet Hornslet er ligeledes blevet til den fiktive by Rosenslet nord for Århus.

Først og fremmest en stor tak til min kollega Torben Hebsgaard for at rette mit blik og fokus på denne tid både i Danmark, men specielt også Hornslets og omegns historie.

Jeg vil også rette en stor tak til min tidligere kollega og tysklærer Anni Nerup for sine bud på tyske replikker.

Der skal også rettes en stor tak til Lise Baastrup, der er datter af virkelighedens historiske kvinde, nemlig Pie, som i bogens fiktive univers hedder Pia. Hun lod mig høre og få kopi af det bånd, som hendes mor Pie havde indspillet midt i 1980’erne om sin tid under 2. Verdenskrig. Desuden kunne Lise også selv berette om, hvordan det havde været at blive født og opvokse med en mor, der som mange andre overlevende krigsfanger var traumatiseret. Lise holder selv foredrag om det at være datter under disse forhold i samarbejde med musiker og historiefortæller Poul Smedegaard Andersen.

En stor tak skal også rettes til egnsarkivet i Hornslet, som ganske hurtigt og professionelt kunne give mig et overblik i form af diverse kilder over denne historiske tid under 2. Verdenskrig i Hornslet og omegn. Endvidere har det lokale byrådsmedlem og forfatter Kim Lykke Jensen også være en stor inspiration med sin kildesamling over denne historiske tid. Kilder, som jeg også har frit fortolket i disse to bind om Modstandsbevægelserne.

Boganmelder Pia Klitte Husum skal også have en stor tak for konstruktivt at kommentere læsevenligheden og enkeltheden, når så mange personers liv og historik samles i to bøger gennem utallige parallelforløb.

Kapitel 1

Rosenslet i midten af 1920’erne

Pia, 8 år, sad og kælede med sin højt elskede kat på trappestenen til sit barndomshjem på Tendrupvej 1 i Rosenslet. Hun sad samtidig med en bog i skødet ind til hoveddøren, da hendes bror Thorbjørn kom løbende.

“Nå, der er du, Pia, vores alles lille pige,” sagde Thorbjørn, da han kom ind.

“Aah, hold da op, jeg er ikke nogen lille pige. Jeg kan da ikke gøre for, at I har givet mig det navn, selvom jeg faktisk hedder Elisa,” udbrød Pia og kiggede op fra sin bog.

“Vil du måske kaldes Elisa?” spurgte Thorbjørn og kiggede demonstrativt på hende.

“Nej, hvem gider det, så Pia er godt nok, men jeg er bare ikke en lille pige mere,” sagde Pia med bestemthed i stemmen.

“Hvor er piger besværlige,” udbrød Thorbjørn og tog sig for panden og rettede sit fokus på katten.

“Og drenge er dumme,” sagde Pia og ville til at læse videre.

“Så er du måske blevet en katte-Pia,” sagde Thorbjørn drillende.

“Jeg hedder Pia og er Pia, så du skal ikke kalde mig andet end det,” sagde Pia med surhed i stemmen og knugede sin bog i skødet.

“Bevis det,” sagde Thorbjørn provokerende.

“Altså jeg vil godt læse i fred og ro, men hvad skal jeg egentlig bevise?” udbrød Pia lettere irriteret.

“Vi kan slås om det,” sagde Thorbjørn.

“Thorbjørn, du er en dreng og tre år ældre end mig,” sagde Pia og slog ud med hånden.

“Så piger er svage og tør ikke kæmpe og slås,” vedblev Thorbjørn.

“Åh, stop nu,” udbrød Pia, lagde bogen lidt fra sig og rejste sig hurtigt op.

“Jeg tager hænderne på ryggen, og hvis jeg vinder, må jeg kalde dig katte-Pien, hvis du vinder, må jeg aldrig kalde dig andet end Pia,” udfordrede Thorbjørn og tog hænderne over bag ryggen.

“Aftale,” sagde Pia og stillede sig i forsvarsposition og var klar til at kæmpe med sine knytnæver foran ansigtet. Thorbjørn havde taget sine hænder om på ryggen, som han altid gjorde.

“En, to, tre, nu,” sagde Thorbjørn, og så startede kampen. Pia skubbede faktisk uforudsigelig hurtigt til Thorbjørn, så han mistede balancen og faldt ned på jorden, stadig med hænderne på ryggen, så hurtigt gik det. Han ramte jorden med skulderen for at afbøde slaget.

“Av,” udbrød han, men Pia ænsede det ikke og satte sin fod oven på hans brystkasse, mens Thorbjørn ømmede sig.

“Jeg vandt,” sagde Pia stolt, men Thorbjørn fik nu med sine ben grebet om Pia, så hun nu faldt ned på jorden. I samme sekund var Thorbjørn på benene og ville til at sætte sit ene ben på brystkassen af Pia. Han havde stadig armene på ryggen. Men Pia var hurtig igen og fik rullet sig væk.

“Thorbjørn, vil du med over i hulen?” blev der pludselig råbt. Thorbjørn reagerede straks på sin storebror Svennes stemme. Hvilket fik Pia til at skubbe Thorbjørn omkuld igen. Denne gang tog han dog hænderne fri fra ryggen for ikke at slå sig ligesom sidst.

“Du snød, jeg vandt,” triumferede Pia stolt.

“Det kan vi godt,” sagde Thorbjørn til Svenne, der nu var kommet hen til dem.

“Tak for kampen, Pia, men næste gang vinder jeg, som jeg altid gør,” sagde Thorbjørn og rettede blikket på sin lillesøster.

“Må jeg komme med?” spurgte Pia, da brødrene havde vendt hende ryggen og var på vej væk.

“Nej, vi skal bare bygge lidt på hulen, det er ikke for piger,” svarede Svenne og kiggede fra Pia og over på Thorbjørn, som ømmede sig lidt på skulderen efter sit tidligere fald.

“I lyver, I skal da ikke bygge hule. Jeg ved da godt, hvad I skal lave,” udbrød Pia og så indigneret ud.

“Hvorfor sætter du dig ikke bare hen og læser dine bøger og kæler for din kat. Så skal du ikke blande dig i, hvad vi skal lave,” sagde Svenne i et lidt hårdere stemmeleje.

“Jeg ved da godt, at I skal lege spioner, tror I virkelig, at jeg er dum,” udbrød Pia vedholdende, mens Svenne og Thorbjørn kiggede på hinanden.

“Kan man være pige og så også være med i spionklubben?” halvhviskede Thorbjørn til Svenne. Der opstod en lille pause, hvor de begge kiggede på Pia, som stod forventningsfuld og kiggede sine brødre lige i øjnene.

“Jo, hvorfor ikke, men så skal man til en optagelsesprøve inden,” sagde Svenne så. Pia jublede indvendigt, men forsøgte ikke at vise det. Hun blev også lidt usikker på, om hun nu kunne klare prøven, hvad end den så gik ud på.

“Hvad går prøven ud på?” spurgte Pia derfor og prøvede at undertrykke usikkerheden i stemmen. Svenne og Thorbjørn kiggede på hinanden.

“En spion skal holde øje med en anden og prøve at følge efter hele tiden. Også selvom det er mørkt,” sagde Svenne og hentede to spande af blik, der stod ved siden af trappen, som Pia før havde siddet ved og læst. Pia kiggede med store opspilede øje på Svenne. Hun var både angst for, hvad der skulle ske, men samtidig nysgerrig på det.

“Hvad går prøven så ud på?” spurgte Pia igen og prøvede, så godt hun kunne, at styre sine ben, der begyndte at ryste lidt, men hun ville ikke vise det til sine brødre. De skulle ikke tro, at hun var bange. En spion var aldrig bange, vidste hun.

“Værsgo, her er en spand til jer hver,” sagde Svenne og gav en til både Thorbjørn og Pia.

“Hvad skal vi med spanden?” spurgte Pia med en lidt usikker stemme.

“Det er mørkt, og du skal følge efter Thorbjørn, så du kan bevise, at du kan være spion. Spanden gør, at det bliver mørkt, og I må ikke snyde. Jeg skal nok føre Thorbjørn afsted, mens du skal prøve i mørket at lytte dig frem til, hvor han går hen,” forklarede Svenne og gav dem begge spanden på hovedet. Begge spande var af blik, så det raslede, mens han satte den ned over hovedet på sine søskende. Pia mærkede spandens kolde bund mod sit hoved. Hun tænkte et øjeblik på, at hun skulle sige, at hun slet ikke gad være en fjollet spion alligevel. Men så kiggede hun ned på sine sko. Dem kunne hun godt se, selvom spanden gjorde det mørkt.

“Ingen snyd,” sagde Svenne så med høj stemme. Pia blev helt forskrækket over den forvrængede lyd inde under spanden.

“Nej nej, det gør jeg heller ikke,” sagde hun højt og kneb øjnene helt tæt sammen, så det blev helt mørkt. Hun skulle i hvert fald bevise for sine brødre, at hun kunne være en god spion.

“I står nu tæt på hinanden, og jeg fører Thorbjørn afsted. Pia, du er spion og skal følge efter ham ved at lytte dig frem,” forklarede Svenne.

‘Aftale,” sagde Pia og lyttede sig frem til, hvilken retning Thorbjørn blev ført af Svenne.

“Og husk, at du ikke må komme så tæt på Thorbjørn, at han kan røre dig, for så er du afsløret som spion,” påpegede Svenne. Pia lyttede og kneb stadig øjnene hårdt sammen og begyndte at gå mod den retning, som hun syntes, at Thorbjørns bevægelsesretning var. Så snart Thorbjørn stoppede op, så standsede Pia også op og lyttede intenst inde under spanden. Hele hendes krop sitrede, mens hun stod stille og ventede, til hun hørte Thorbjørns pande eller fodtrin give lyde fra sig. Endelig efter lidt tid bevægede han sig igen, og hun bevægede sig så stille, som hun kunne efter ham. Hun prøvede at holde behørig afstand, mens hun fulgte efter Thorbjørn rundt foran huset for ikke at komme for tæt på. Men pludselig satte han farten op, og Pia satte derfor også gåhastigheden op.

“Av!” skreg Pia højt, da hun med foden ramlede ind i rosenbedets sten, så hun faldt og fik tjørne i hænderne og op ad armene. I det samme kom Ester, deres ældste søster, cyklende og smed hurtigt cyklen. Hun trøstede Pia og kiggede dømmende på Svenne og Thorbjørn.

“Hvad foregår der lige her?” spurgte hun og hjalp Pia.

“Æh, vi legede bare,” sagde Pia og ømmede sig, mens Svenne og Thorbjørn blot kiggede. Hun elskede sine brødre, så op til sine dem og ville ikke sladre, for så blev hun aldrig spion.

“Jeg foreslår, at I stopper den leg for altid. I ved, hvad mor og far mener om at udnytte andre mennesker,” sagde Ester og kiggede specielt på Thorbjørn og Svenne.