TItelblad

Frode Oldenburg Jørgensen

Jorden rundt
med Mærsk

Mine oplevelser som maskinassistent
i tressernes handelsflåde

mellemgaard

Kolofon

Jorden rundt med Mærsk
© 2020 Frode Oldenburg Jørgensen og Forlaget mellemgaard

Grafisk produktion: KWG Design, Odense
Grafiker: Michelle V. Høbjerg

ISBN 978-87-7218-877-5

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner eller virksomheder, der har indgået aftale med Copydan Tekst & Node, og kun inden for de rammer, der er nævnt i aftalen.

www.mellemgaard.dk

Indledning

I denne bog er der mulighed for utilsløret at læse om livet til søs i tressernes handelsflåde. Det er en bog, der fortæller hvordan livet leves ombord, når man er langt hjemmefra, både fysisk og mentalt. Jeg vil fortælle om det til tider hårde liv, der herskede ombord i skibene i 1960’erne. Det kunne være et hvilket som helst rederi. Betingelsen er blot, at skibet ikke vender tilbage til Danmark efter hvert togt. Her kan blandt andre nævnes et rederi som ØK, hvis skibe fragter gods til og fra Europa. Skibene anløber forskellige havne på turen til Fjernøsten. Når losningen eller lastningen er afsluttet i den sidste havn på turen, vender skibet hjemad. En rejse tilbagelægges på ca. tre måneder. Besætningen kunne derfor afmønstre eller blive sat i land, hvis man havde forbrudt sig på rederiets regler og/eller sølovens bestemmelser. Det var anderledes på de skibe, der aldrig kom hjem til Danmark. Her har besætningen først krav på ferie efter en tolv-måneders periode. Hvis et besætningsmedlem ønskede at afmønstre før tid, skulle vedkommende selv betale hjemrejsen og afløserens udrejse til den pågældende havn. Dette gjaldt også, hvis besætningsmedlemmet havde forbrudt sig mod reglerne ombord eller andre landes love.

På Jorden rundt-bådene blev søfolkene på ØK’s både omtalt som ”snesejlere”, fordi de altid vendte hjem til det kolde nord. Men de havde den fordel, at de kunne have et næsten normalt familieliv, når de så ofte kom hjem.

Det var en anderledes besætning, der sejlede på de skibe, der aldrig anløber Danmark: Det var meget få, der havde kone og børn derhjemme. Det var for det meste ensomme mennesker, der ved at sejle havde fundet en måde at leve på. Man boede og arbejdede under ordnede forhold. Det gav en form for tryghed. Tillige var der mulighed for at opleve andre landes geografi og deres befolkning på godt og ondt.

I tresserne anløb Mærskbådene mange havnebyer i USA. Rederiet havde derfor fundet det nødvendigt at servicere USA’s havne fra egne kontorfaciliteter i New York. På dette kontor kunne søfolkene også søge hyre og i det hele taget få ordnet deres løn og arbejdsforhold. Det var ikke ualmindeligt, at en hel matrosbesætning eller et hold motormænd afmønstrede eller påmønstrede i New York. De besætninger blev i daglig tale omtalt som New York-sejlere. Det var folk, der passede deres arbejde. Det var også folk, der levede livet på kanten af, hvad kroppen kunne holde til. Øl og smøger hørte hverdagen til. En tendens man også kunne opleve blandt maskinbesætningen. Herunder også blandt officererne, hvor mange af dem sejlede på dispensation. Det var en besætning af ovennævnte støbning, jeg uforberedt skulle tilbringe det næste års tid sammen med.

På daværende tidspunkt kunne jeg ikke se mig selv i et liv sammen med de personer i Danmark, der havde formået at gøre livet surt at leve iblandt. Derfor besluttede jeg mig for at rejse langt væk fra den egn, hvor jeg var vokset op. Som barn var jeg genert og havde et ringe selvværd. Jeg bar briller fra helt lille og var blandt andet derfor ofte udsat for mobning i skolen. Jeg befandt mig bedst i min egen verden. Kammerater havde jeg, men ikke nogen jeg betroede mig til. Det var en livsstil, der fortsatte i min ungdom. Min strenge opdragelse og stille adfærd blev fejlagtigt opfattet som arrogance og overlegenhed. Men i virkeligheden var det en skal, der dækkede over angst og usikkerhed. Selv om jeg havde en familie, kunne jeg ligesom mange andre indskrive mig som en af de ensomme mænd, da jeg mønstrede en Mærskbåd.

For at komme så tæt på virkeligheden som muligt vil der til tider blive fortalt om handlinger og oplevelser, hvor der bliver anvendt ord og udtryk, som kan virke stødende og krænkende på nogen. Det var en mandeverden, hvor sproget kunne være krydret med ukvemsord. Det er også en bog, der beskriver oplevelser i en verden, hvor turisterne ikke kommer. Vi oplever et liv blandt fremmede folkeslag, der kæmper deres daglige kamp for at skaffe føde. Bogen beskriver også, hvad jeg oplevede som maskinassistent på et skib, der i daglig tale blev benævnt som en af Jorden rundt-bådene. Jeg har været Jorden rundt mere end to en halv gang på to forskellige Mærskbåde i de godt 12 måneder, jeg var mønstret i 1964/65. Vi anløb ikke altid de samme havne på alle turene Jorden rundt.

Der vil i bogen blive anvendt fagudtryk, som jeg på grund af min efterfølgende uddannelse som maskinmester naturligt har anvendt i mit arbejdsliv igennem mange år. Når jeg skriver om de oplevelser, jeg havde dengang, vil jeg på bedste vis indleve mig i de øjeblikssituationer, hvor hændelsen foregår. Mange af de fagudtryk, der forekommer i bogen, havde jeg ikke kendskab til som maskinassistent. Når de forekommer i bogen, har jeg efterfølgende forklaret, hvad det betyder i almindelig tale.

Frode Oldenburg Jørgensen

M/S Torben Mærsk

New York-San Francisco

Hvilke forudsætninger havde jeg for at bestride et arbejde som maskinassistent ombord på et handelsskib? Jeg var uddannet vogn- og beslagsmed. Jeg havde aftjent min værnepligt, hvor jeg tilmed fik en uddannelse som sergent. Min militærtjeneste varede 24 måneder. Herefter var jeg på højskole i et halvt år. Der var ikke meget af dette, der gjorde mig særlig egnet som sømand. Det nærmeste, jeg havde været på skibsfarten på daværende tidspunkt, var som passager på storebæltsfærgerne og færgen, der sejlede mellem Holbæk og Orø.

Det var en oplevelse efter højskolen, der ramte mig så hårdt, at jeg bare skulle langt væk fra det sted, hvor jeg havde levet mine første toogtyve år. Jeg søgte hyre ved rederiet A.P. Møller, hvor de mente, mine forudsætninger for at jeg kunne bestride et job som maskinassistent på et af deres skibe var gode.

Den 14. april 1964 påmønstrede jeg M/S Torben Mærsk, som lå ved Mærskpieren i Brooklyn, New York. Her i den skrivende stund har jeg fundet nogle data frem om skibet. Data, som jeg på mønstringstidspunktet ikke havde nogen viden om: Længde 149,5 m. brede 19,05 m. Fra køl til hoveddæk 12,04 m. Maskine: 10 800 ihk. B&W motor. Fart: 17,5 knob = 32,41 km/t. Skibet var det, vi populært benævnte som en baglader. Det vil sige, at maskinrum og aptering lå helt ude agter med alle lastrummene foran apteringen. Skibet blev bygget på Helsingør Værft og blev afleveret til rederiet i maj 1963. Skibet var kun elleve måneder gammelt, da jeg påmønstrede.

Skibet ligger ved monteringskajen på Helsingør Skibsværft i 1963

Det var en helt anden verden, jeg nu befandt mig på. De vidtstrakte naturområder og de bølgende kornmarker, jeg var vokset op med, var nu udskiftet med et skib, hvor der var et meget begrænset område at bevæge sig på. Fordelen var, at man boede på sin arbejdsplads. Man fik maden serveret uden at tænke over, hvor den kom fra. Ulemperne var, at man måtte acceptere de personer, man var blevet plantet iblandt.

Jeg skulle arbejde som dagmand, dvs. en arbejdsdag fra kl. 7 morgen til 16 eftermiddag. Jeg er lidt i tvivl, men så vidt jeg husker, fulgte vi arbejdstidsreglerne, der herskede på det danske arbejdsmarked. Så jeg havde fri fra lørdag eftermiddag til mandag morgen.

Halifax: prik i kortets øverste højre hjørne.

Det har nok været i weekenden, vi skulle forlade New York. Ifølge min søfartsbog skulle vi til Norfolk og ikke til Halifax i Canada, som jeg i min første bog har skrevet. Det kan i princippet være ligegyldigt, for oplevelsen var den samme. Vi havde fået oplyst, at der var stormvarsel i Nordatlanten. Jeg havde selvfølgelig regnet med, at vi blev liggende i havnen, til vejrmeldingen var bedre. Sådan var det slet ikke. Nej, rederiet A.P. Møller kunne man regne med. Rederiet gjorde alt for at være fremme i de forskellige havne på den dag, kunderne forventede det.

Jeg husker ikke så meget om M/S Torben Mærsk, da jeg kun var mønstret på skibet i kort tid. Derfor er beskrivelsen af apteringens indretning nok ikke helt præcist beskrevet. I tresserne skiftede tendensen fra en total adskillelse af de forskellige grupper af besætningsmedlemmer til en mere social inddeling. Hvor de personer, der helt naturligt arbejdede sammen i hverdagen, også spiste i samme messe.

Tilbage til dagen: Jeg havde hilst på den del af besætningen, som jeg delte messe med, samt dem, der var mine overordnede, og andre, som jeg tilfældigt mødte. Herefter anbragte jeg mine ejendele i skuffer og skabe på det kammer, jeg havde fået anvist. Kammeret var indrettet med en køjeseng, hvor der var skuffer under. Derudover var kammeret indrettet med et skab, skrivebord, sofa og en håndvask. Det var alt sammen nagelfast. Som en nyhed så var der aircondition ombord. Vi fem maskinassistenter, der var ombord, var fælles om et toilet og et badeværelse.

Man var ikke i tvivl om, at det var et skib, man var på. Jeg kunne høre støj fra dækket, der var støj fra maskinrummet, hvor en dieselmotors gnikkende lyd forplantede sig op gennem stålkonstruktionen. Der blev startet en motor mere, kunne jeg høre. Der lød også nogle voldsomme blæslyde fra maskinrummet. Nogle minutter efter begyndte skibet også at bevæge sig, syntes jeg. Jeg kikkede ud ad koøjet, jo, vi var ved at lægge fra kaj. Det har nok været lige før kl. tolv middag. Jeg fandt frem til messen. Maskinassistenterne og elektrikeren havde deres eget bord. Maskinmestrene og styrmændene deltes om to borde. Den øverst rangerende i messen var 1. mester. Han var en slags messeformand. Kaptajnen, maskinchefen, førstestyrmanden og hovmesteren spiste sammen i officerssalonen et dæk højere oppe.

Da klokken nærmede sig tolv tredive, rejste 2. mester sig fra bordet. Han vendte sig et kort øjeblik mod vores bord: Nå, makker, vi skal ned i hullet, hvorefter hans assistent rejste sig. Kort efter kunne vi høre larmen fra maskinrummet, da døren blev åbnet ind til maskintoppen. Maskinrummets øverste repos var på samme niveau som gangen uden for maskinrummet. 2. mester og hans assistent havde vagt de næste tre en halv time. Jeg kunne mærke, at skibet bevægede sig. Det rykkede sig lidt fra side til side. Det føltes ubehageligt. Min kollega, der sad over for mig, havde bemærket min reaktion på de stødende skub fra side til side. Ja, sagde han: Det er de nye lorteskibe, de er begyndt at bygge. Det hele skal presses sammen ude agter. Rederen tænker kun på at få plads til så meget last som muligt. De tænker sgu ikke på besætningen, der skal presses sammen herude agter. Det, du kan mærke, er, når styrekarlene hele tiden hiver i rattet oppe på broen for at holde kursen. Det er roret, du kan mærke, der smider rundt med røven på skibet. Nå, derfor, hørte jeg mig selv sige.

Selv om jeg havde fri, skulle jeg lige ind på maskintoppen for at se, hvad der foregik nede i maskinrummet. Da jeg åbnede døren, ramte varmen og larmen mig som en mur. Vippearmene på hovedmotoren var det første, jeg fik øje på. På manøvredørken ca. syv meter nede kunne jeg se 2. mester. Manøvredørken er det gulv i maskinrummet, hvor man kontrollerer og betjener hovedmotoren. Så opdagede jeg maskinchefen. Han gik frem og tilbage på øverste maskinrepos på højde med topstykkerne og ventilerne. Han opdagede mig og vinkede mig ned til sig. Maskinchefen forklarede mig, at der fortsat var manøvre, og han derfor skulle være i maskinrummet. Jeg kunne høre maskintelegrafen nede på manøvredørken. Kommandobroen sender ordrer til maskinrummet vedr. hovedmotorens frem eller bak og hastighed. Chefen kikkede ned. Han fik øjenkontakt med 2. mester, der gav signal tilbage, at der var ”slået færdig” på maskintelegrafen. Maskinchefen forlod maskinrummet. Jeg blev der for at se, hvad der foregik. Det var overvældende for mig at se en motor i den størrelse. Den var ca. syv til otte meter høj og ca. ti meter lang. Der var meget varmt i maskinrummet, og det lugtede af varm olie. Skibet begyndte at bevæge sig så mærkeligt, så jeg besluttede mig for at gå ud på dækket for at se udsejlingen fra New York. Jeg nåede lige at se Frihedsgudinden agten for styrbord. Bagud til højre. Det blæste meget, men da vi fortsat befandt os ved indsejlingen til New York, bevægede skibet sig ikke ret meget. Jeg kikkede rundt i apteringen for at se, hvor de forskellige ting var placeret, hvorefter jeg gik tilbage til mit kammer.

Vi var efterhånden kommet længere ud mod det åbne hav. Nu begyndte skibet at rulle fra side til side. Jeg slukkede cigaretten i askebægeret. Jeg havde mistet lysten til at ryge. Jeg gik ud på dækket igen for at få noget frisk luft. Jeg stod ude ved rælingen. Derfra kunne jeg se bølgerne og følge skibets bevægelser, mente jeg. Medens jeg stod der, kom der en matros forbi. Han råbte til mig i forbifarten: Når vi om et par times tid møder stormen, bliver du sgu smidt i havet, hvis du bliver stående der. Han var på vej rundt på dækket for at se, om alt var surret fast, som det skulle, for at forhindre, at det blev skyllet overbord, når vi ramte stormen.

Klokken var næsten halv seks, så det var nu, der blev serveret aftensmad. Jeg havde slet ikke lyst til at spise noget, men jeg bevægede mig alligevel ind og satte mig på min plads ved bordet. Der var lagt nogle skridsikre måtter på bordet, så ikke tallerkenerne kunne rutsje ud over bordkanten og lande på dørken. De andre ved bordet var begyndt at spise. Skal du ikke have noget mad? sagde ham, der sad overfor, og fortsatte: Jeg synes, du ser noget bleg ud. Nå ja, du har jo aldrig sejlet før. Det bliver noget af en velkomst, du får, når vi ændrer kurs og møder stormen skråt ind fra bagbord. Skibet rullede voldsomt. Jeg fik kvalme. Jeg rejste mig og forlod bordet. Hvis du skal ofre til havguderne, så pas på, du ikke bliver skyllet overbord, var der en, der skyndsomt fortalte mig, før jeg forsvandt ud ad døren.