Titelblad

michael næsted nielsen

Dæmonens hus

mellemgaard

Kolofon

Dæmonens hus
© 2020 Michael Næsted Nielsen og Forlaget mellemgaard

Forlagsredaktør: Cecilie Höyer Larsen
Grafisk produktion: KWG Design, Odense
Grafiker: Simone Hollmann Pedersen
Omslag: Christian Guldager

ISBN 978-87-7237-077-4

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner eller virksomheder,
der har indgået aftale med Copydan Tekst & Node, og kun inden for de rammer,
der er nævnt i aftalen.

www.mellemgaard.dk

1. Det store ensomme hus

Landskabet omkring huset var gråt og dystert. Farverne så triste og mørke ud. Vinden føltes meget kold og fik græsset til at virke ekstra tørt og vissent.

Jon på 13 og hans storesøster, Line, på 14 havde sat deres cykler og deres oppakning ved en gruppe store træer. Vinden susede i grenene næsten ligesom om efteråret, og lyden fik dem til at fryse. Men det var sommer. Da de cyklede af sted for et par timer siden, havde det været fint vejr, varmt og med højt solskin.

Jon skuttede sig. Hans tynde shorts og hættetrøjen var ikke meget bevendt nu. Line så også noget bekymret ud. De skævede til hinanden og vekslede et blik. De havde begge mest lyst til at vende om og cykle tilbage til campingpladsen, men det var for sent nu. Det ville blive mørkt, længe inden de nåede frem. En af de mange formaninger, de havde fået af deres forældre, inden de tog af sted, var, at de ikke måtte cykle på vejene efter mørkets frembrud. Line havde en gang sidste år været ved at blive kørt ned, da hun om aftenen cyklede hjem fra håndbold. Derfor var det betingelsen, for at de kunne få lov til at tage af sted.

Line lagde nakken tilbage og spejdede op mod himlen. Den så endnu mere grå og truende ud. Jon rettede sit blik mod huset i bakkerne langt borte. Det tiltrak ham. Huset lå helt alene midt i det hele. Det så meget stort ud, højt, men også temmelig ramponeret og forfaldent. Der havde ikke boet nogen i mange år. Hvem havde også lyst til at bo dér? Der var ingen naboer i kilometers afstand. En hullet markvej snoede sig mellem bakkerne derhen. Bag huset længere borte lå en stor gammel og mørk skov, der strakte sig langt til begge sider.

Jon sukkede.

Nå, men de måtte se at få det bedste ud af det. Ifølge kortet var det her, de skulle slå lejr natten over. De havde lagt en plan, inden de tog af sted, og de havde også lovet højt og helligt, at de ville holde sig til den. På den måde vidste deres forældre altid, hvor de var henne.

Jon begyndte at slå teltet op, mens Line gik mellem træerne og ledte efter brænde til bålet. De var sultne og trætte og glædede sig til aftensmaden. Når de havde spist, ville de sidde med et tæppe omkring sig og lade dagens mange indtryk synke ind. Jon nød aftenerne. Han kunne især godt lide at kigge op på stjernerne, når man altså kunne se dem for skyer. Så kunne man se mælkevejen. Senere, når de lagde sig i soveposerne, lå han og lyttede til Lines rolige, langsomme åndedræt, inden han selv faldt i søvn.

Jon sad og fulgte Line med øjnene, mens de spiste. Hendes blik søgte ud i mørket. Det var huset, som trak i dem begge. Det lå øde og ensomt derude, og måske rummede det en mørk hemmelighed. Måske havde det ventet på, at Jon og Line skulle komme cyklende en sommerdag for at finde ud af, hvad hemmeligheden var? Jon havde en fornemmelse af, at det bestemt ikke var en tilfældighed, at de var kommet netop denne vej. Der var nogen … eller noget, som ventede på dem.

Jon kunne føle gåsehuden på armene. Det var egentlig ikke, fordi det var koldt, men fornemmelsen af det store hus derude i mørket fik det til at gyse i ham.

Jon og Line talte ikke meget sammen. Stemningen var lidt trykket. Jon var utryg ved det hele, og han kunne ikke lide mørket, der syntes at være meget dybere end ellers. Han kunne ikke gennemtrænge det, men han vidste, at der var noget derude, som de skulle vogte sig for.

Line havde en grim følelse af, at de ikke burde være her, men at de skulle se at komme videre.