En læges dagbog fra Syrien II
Haifaa Awad, Anders Fjordbak Trier

© Haifaa Awad, Anders Fjordbak Trier & Informations Forlag 2015
1. udgave 2015
ISBN: 9788775147717

eBogen er lavet med Telling

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

Haifaa Awad

En læges dagbog fra Syrien II

Informations Forlag

My words are dedicated to the land of jasmines and history. To my family and Ahmad. To the ancient people of Syria in all their diversity. May you stay kind and hopeful, amid the darkness.

 Håb for en bedre verden

Det er juni i Danmark, og jeg står på intensivafdelingen på min arbejdsplads i Hillerød. Fjernsynet kører – statsministeren har for nylig udskrevet valg. Nu begynder kampen om stemmer, og det vil formentlig blive dem uden stemmer – flygtningene – der bliver kampens omdrejningspunkt. Hvis det går, som det plejer, vil de blive brugt i den hårde retorik, der skal flytte stemmerne mellem partierne. Det er de samme flygtninge, som i hobetal flygter fra mit andet land, Syrien. De drukner under flugten over Middelhavet – risikerer livet for at komme væk fra ekstremisterne og fra regimet.

Det er snart to år siden, jeg forlod Syrien. I den forgangne tid er jeg talrige gange blevet spurgt, om jeg vil gentage min rejse ind til hospitalet i det nordlige Syrien, som jeg foretog i sensommeren 2013. Hver gang har jeg svaret ja, men tiden har aldrig været der. Og i mellemtiden har Syrien forandret sig. Jeg har også forandret mig. Men lysten til at hjælpe i et af verdens farligste lande er uforandret. Det er stadig mit hjemland, der lider.

Med udsigt til tre ugers valgkamp, begynder jeg forberedelserne. Jeg foretager et par opkald til mine forbindelser inde i Syrien og i Danmark for at få et overblik over sikkerhedssituationen på hospitalet, og i Idlib-provinsen. Jeg har fulgt godt med i de arabiske medier og LCC (lokale koordinerende komiteer), og jeg kan forstå, at det nu er al-Nusra, al-Qaedas gren i Syrien, der sidder på magten i dette område.

Jeg får byttet en vagt med min kollega og booket en billet til Istanbul. Her skal jeg møde en veninde, mens jeg venter på at få grønt lys til at rejse over grænsen. Jeg beslutter mig for at holde turen hemmelig. Selv min mor må helst ikke vide det. Hun vil bare blive så bekymret. Indtil videre fortæller jeg hende, at jeg arbejder i en flygtningelejr i det sydlige Tyrkiet, men jeg ved hun har gennemskuet mig.

Det er altid en nøje afvejning af risici, når jeg træffer disse beslutninger. Selv om sikkerhedsrisikoen er den afgørende faktor, og jeg tager alle forholdsregler, så er det ikke frygten, der fylder mest. At frygte for mit liv er blevet et grundvilkår. Jeg gennemgår alle de ubekendte faktorer i mit hoved, mens jeg er i Istanbul: IS har været i byen, men er de stadig tilstede? Hvor skal jeg bo? Hvem kommer jeg over grænsen med? Hvor længe kan jeg være offline, før mine forbindelser i Danmark slår alarm? Hvert telefonnummer, hver kontaktperson er noteret ned, og jeg har lagt et sikkerhedsnet ud for mig selv. I Syrien, i Tyrkiet og i Danmark.

Tanken om at skrive dagbog igen er mig ikke fjern. Faktisk ønsker jeg som læge, der kommer ind i det lukkede land, at være et øjenvidne. Jeg ønsker at fortælle danskerne om de ting, jeg oplever. Om de mennesker, jeg møder. Så Danmark kan møde de menneskeskæbner, der gemmer sig bag krigen i Syrien.

I Syrien har jeg altid troet på, at forandringen skal komme indefra. Det er alene folket, der kan bestemme sin skæbne, og derfor er jeg en tro støtte til de moderate og sekulære kræfter i Syrien. En støtte til dem, der ønsker demokrati og et civilt samfund, der kan rumme alle vores meget forskellige etniske og religiøse mindretal. Kræfter, som desværre er svigtet af handlingslammelse verden over.

Syrien har igennem årtusinder altid været en smuk mosaik, uanset regenterne. I de mørke stunder, hvor ekstremisterne og regimet insisterer på at ødelægge enhver drøm om demokrati, bør vi i international solidaritet insistere på at støtte de millioner af klemte mennesker i deres håb og ønsker.

Haifaa Awad, 26. juni 2015

Jeg kan ikke længere kende mit Danmark

Privatfoto.

Jeg sidder i mit hjem nord for København og kan mærke følelsen helt ind i kroppen. Følelsen af nok. Jeg har fået nok af mit feed på Facebook, der dagligt fyldes op af folk med holdninger til flygtninge, men som aldrig har set ind i en flygtnings øjne.

Jeg har fået nok af strammere. Nok af en valgkamp, hvor ’udlændingekortet er blevet spillet’, som de procesfokuserede danske mediekommentatorer elsker at kalde det.

Imens har asylansøgere i protest slået telte op i Ryesgade ved Udlændingeservice, men det er, som om politikerne på Christiansborg ikke har opdaget, at man bare skal bevæge sig de par kilometer fra Folketinget til den anden side af Søerne i København for at finde folk i Danmark, der sultestrejker på grund af stramninger i asylpolitikken.

I Danmark. I mit Danmark. I et Danmark jeg ikke synes, jeg kender så godt længere.

Antallet af flygtninge er det højeste siden Anden Verdenskrig, det syriske blodbad fortsætter ubønhørligt, og det syriske folk presses mellem islamister og et iskoldt regime. Og i Danmark har vi kun iskolde kalkuler, der analyserer, hvordan vi holder flygtninge ude. Problemerne skal løses i nærområderne, siger de.

Gad vide om Lars og Helle har besøgt de syriske flygtningelejre i de nærområder, hvor de mener, at alle problemer kan løses? Har de siddet på knæ og kigget mødre i øjnene i UNHCR’s papirtelte, hvor lugten af de traumatiserede børns tis har gennemsyret madrasserne?

Adrenalin Adrenalin