Jakob Sørensen

OPERATION OVERLORD

Historien om D-dagen, 6. juni 1944

Informations Forlag

Operation Overlord

© Jakob Sørensen og Informations Forlag, 2009

Grafisk tilrettelæggelse og sats: Remote Grafik

Omslag: Imperiet

Kort mv. er udarbejdet af Steen Frimodt

3. udgave, 1. e-bogsudgave

Isbn: 978-87-7514-789-2

Kopiering fra denne bog er kun tilladt i overensstemmelse med gældende Copy-Dan-regler. Enhver anden udnyttelse uden forlagets skriftlige samtykke er forbudt ifølge gældende dansk lov om ophavsret.

Informations Forlag

St. Kongensgade 40 C

DK-1264 København K

www.informationsforlag.dk

FORORD

Anden verdenskrig er sandsynligvis den mest beskrevne konflikt nogensinde. Krigens omfang og forløb har til stadighed vakt vores interesse og undren. Mange af historierne fra krigen er velkendte, men nye dukker hele tiden op, enten fordi de aldrig har været beskrevet før, eller fordi de set med nye øjne og fra nye vinkler kommer til at fremstå anderledes. Alle grader af gru og vanvid var til stede i anden verdenskrig, på samme måde som ære og heltemod var det. Vi fascineres – tilsyneladende – i lige grad af begge elementer.

D-dagen er en af de mest kendte og centrale begivenheder under anden verdenskrig, en begivenhed, vi som historikere og historisk interesserede sikkert aldrig bliver færdige med at behandle. Omfanget af landgangen var enorm, betydningen ligeså. Vil man forstå krigens historie og udfald og deres indflydelse på det Europa, der blev opdelt efter freden, og som vi i dag lever i, må man også forstå, hvad D-dagen indebar.

Formålet med denne bog er at give læseren et overblik over invasionen af Normandiet i 1944 og et indblik i, hvordan den blev planlagt, hvordan den forløb og hvilken betydning den havde for forløbet af Anden Verdenskrig. Der er således ikke tale om en forskningsbaseret fremstilling, men snarere om en formidling af den viden, som historikere og deltagere har samlet sammen i løbet af de år, der er gået, siden invasionen fandt sted. Materialet er overvældende. Den definitive historie om Operation Overlord er endnu ikke skrevet, og spørgsmålet er, om den nogensinde bliver det. Denne bog koncentrerer sig om selve dagen, hvor invasionen fandt sted, og vil kun overfladisk beskrive ugerne og månederne, der fulgte. Det er det vigtigste slag i det 20. århundrede, det handler om, invasionen den 6. juni 1944.

Siden denne bog oprindeligt udkom i 2004 har jeg haft lejlighed til at guide et hold studerende fra Københavns universitet rundt i Normandiet og flere gange har jeg været i kontakt med folk, der har læst min bog og brugt den som en slags rejseguide i området. Med denne udgave har jeg derfor tilføjet et kapitel til sidst med en kort liste over steder, man i hvert fald ikke skal snyde sig for, hvis turen går til Normandiet.

Jeg vil i forbindelse med arbejdet med denne bog gerne rette en tak til de mange, der har hjulpet mig undervejs. Først og fremmest skal fotograf Andreas Mikkel Hansen have stor tak, fordi han bistod mig ved en rejse til Normandiet og beredvilligt fandt sig i at køre mig rundt mellem hver eneste flække i området, der spillede en rolle under invasionen. En særlig tak til hans Kristian Harbo for godt samarbejde. Derudover skal Nikolaj Koppel, Katinka Nukh, Christian Tortzen, Claus Bundgård Christensen, Peder Leerhøy og Evald Brinck have tak. Endelig en tak til min familie – Tine, Mathilde, Anton og Oskar – for at bære over med min besættelse af noget, der skete for 65 år siden på en strand i Normandiet. Tak.

Jakob Sørensen

Glostrup, 2009

INDLEDNING

Normandiet lignede ikke sig selv i foråret 1944. Bølgerne skyllede i land, som de altid havde gjort det, men i stedet for at glide uhindret op ad stranden, indtil kræfterne slap op, blev de mødt af fremmedelementer, der ikke havde meget med den naturlige strand at gøre. Den lange kyststrækning mod Den engelske Kanal udgjorde nemlig den mest udbyggede del af Hitlers atlantvold, og derfor var strækningen fyldt med bunkere, maskingeværreder, pigtråd, minefelter, løbegange, artilleri og stort set alle tænkelige militære installationer. På stranden stod spanske ryttere, belgiske porte og en lang række andre anordninger, herunder pæle banket ned i sandet med miner fastgjort for enden. Alt sammen elementer, der skulle besværliggøre en militær landgang på strækningen. I de tyske forsvarsstillinger ventede soldaterne på den invasion, alle vidste ville komme. Spørgsmålet var kun, hvor og hvornår den ville finde sted.

Atlantvolden strakte sig fra den fransk-spanske grænse i syd til det nordlige Norge og var og er af omfang et formidabelt bygningsværk. Atlantvolden var blevet bygget af slavearbejdere under horrible forhold og bestod af beton og stål i en mængde, så det stort set var umuligt at opdrive disse materialer i de øvrige tyskbesatte områder. Atlantvolden omfattede omkring 14.000 bunkere, og det var til dem, Hitler satte sin lid. Den allierede invasion i vesteuropa skulle nemlig stoppes, inden den overhovedet var kommet i land, så tyskerne kunne koncentrere sig om den blodige krig på østfronten. Det skulle ske ved at omdanne kystlinjen til en veritabel dræberzone, hvor ildkraften var indstillet sådan, at de enkelte maskingeværreder og artilleristillinger langs kysten overlappede hinanden og dermed uundgåeligt ville fange de allierede soldater i en morderisk krydsild. En mur af projektiler og granater ville spærre vejen for de britiske og amerikanske soldaters fremmarch over stranden, og tyskernes håb var, at denne mur var stærk nok til at holde de allierede væk fra det europæiske kontinent.

Konstruktionen af forsvarsværket var ellers det stik modsatte af tyskernes succesfulde lynkrig fra Anden Verdenskrigs første år, men meget havde også ændret sig siden da. Tyskland var presset mod øst, den i begyndelsen så succesfulde kamp mod det kommunistiske Sovjet var vendt til sovjetisk fordel, og tyskerne kæmpede nu under stadig tilbagetrækning med det katastrofale nederlag ved Stalingrad i vinteren 1942-43 som det håndgribelige vendepunkt. åbningen af en ny front mod vest ville være særdeles kritisk for tyskerne, der så ville stå over for fronter i øst og vest samt i syd, hvor de allierede langsomt, men sikkert arbejdede sig nordpå gennem Italien. Atlantvolden var det tiltag, der skulle forhindre, at Det tredje Rige blev tvunget ud i en tre-frontskrig.

Den 6. juni 1944 blev det formidable forsvarsværk udfordret af den største landgang i historien. Meget afhang af udfaldet, for hvis det mislykkedes for de amerikanske, engelske, canadiske og franske styrker at slå et effektivt hul i Hitlers atlantvold, ville der gå mange måneder, måske endda op til et helt år, før man atter kunne samle styrken til at slå til. For hver dag der gik, blev forsvarsværket mere udbygget og bedre befæstet, så skulle landgangen i juni slå fejl, ville næste forsøg blive endnu sværere. Og man skal heller ikke glemme et andet aspekt af dette kapløb. Hvis de vestallierede ikke fik fodfæste i vesteuropa, frygtede de, at russernes fremrykning ikke ville stoppe ved tyskland. Måske stod hele vesteuropas fremtid på spil.

Denne bog handler om netop denne dag, hvor Atlantvolden blev udfordret af de allierede. Det er i dag 60 år siden, de første allierede satte deres fod i det tyskbesatte Frankrig, siden de var blevet drevet ud ved Dunkirk i 1940. I dag fremstår D-dagen som et vendepunkt i krigen. Fra denne dag blev den anden væsentlige front i Europa åbnet, og fra denne dag var tyskerne på retræten både i øst og vest. Havde D-dagen slået fejl, ville meget være gået anderledes, og de fremrykkende russiske tropper ville være nået dybt ind i vesteuropa, inden de allierede atter fik mulighed for at få afgørende fodfæste.

På allieret side deltog en række danskere, både som civile søfolk og som egentlige soldater i de vestallierede hære. Deres historie er også med i denne bog, og dermed sættes der også fokus på de kæmpende danskere i allierede hære, hvis historie siden krigen er blevet overskygget af de mange hjemlige forhold under besættelsen, som har optaget historikerne og befolkningen. Det kommer måske bag på mange, at der deltog danskere i invasionen i Normandiet, selvom der deltog ikke færre end 800 danske søfolk i arbejdet med at sejle tropper og forsyninger over Den engelske Kanal. Herhjemme hører deres historie til de glemtes, men i Normandiet huskes de stadig. På hovedvejen ned til den strand, der kaldtes utah, og hvor den 4. Amerikanske infanteridivision gik i land, står et monument for de danske søfolk, der bidrog til befrielsen af Frankrig. I denne bog bliver deres historie fortalt som en lille del af den enorme operation, som Overlord var.

DEL 1

DEN NØDVENDIGE INVASION

Fra Dunkirk til D-dag

Historien om D-dagen starter næsten præcis fire år, før invasionen fandt sted, nemlig den 4. juni 1940, hvor en destroyer fra Royal Navy sejlede fra Dunkirk med de sidste rester af det britiske ekspeditionskorps, der i sidste øjeblik blev evakueret fra Frankrig. Den tyske lynkrig mod Vesteuropa havde tromlet den fælles britiskfranske modstand ned, og kun en massiv indsats af britiske skibe, militære såvel som civile, havde reddet de 215.000 britiske soldater og 123.000 franske og belgiske tropper fra tilintetgørelse. Derefter fulgte en smertefuld periode på fire år, før briterne atter kunne sætte fod på fransk jord, denne gang bistået af amerikanske og canadiske styrker.

Trods det smertefulde nederlag og den ydmygende tilbagetrækning var der lettelse at spore i Storbritannien. Landet havde reddet sit militær forholdsvis intakt ud af dragens kløer, og man havde undgået skrækscenariet, nemlig en tilbagevenden til skyttegravskrigen under Første Verdenskrig. Smerten fra de år sad fortsat så dybt i briterne, at alene tanken om at skulle vende tilbage til den form for krigsførelse var nok til, at de frivilligt trak sig fra slagsmålet. Men selvom briterne havde undgået at blive fanget, kunne de kun vinde krigen mod Tyskland ved på en eller anden måde at vende tilbage til det europæiske kontinent.

I juni 1940 var den tyske rigskansler og fører, Adolf Hitler, overbevist om, at briterne var ude af krigen og med tiden ville vedkende sig den tyske dominans. Hvis Hitler ikke kunne skabe fred med briterne på diplomatisk vis, så ville han tvinge dem ved at afskære De britiske Øer med ubåde og lade sit flyvevåben bombe byer og industrianlæg, indtil briterne overgav sig. En overgang blev det overvejet ligefrem at invadere Storbritannien – den såkaldte Operation Seelöwe, som med udgangspunkt i det, tyskerne vurderede som en håbløs, britisk militær situation, skulle bringe det gamle kongedømme til fald. En forudsætning for at gennemføre denne operation var imidlertid, at der dels skulle ryddes en række minefelter omkring Storbritannien, dels at det britiske flyvevåben skulle slås ud. Trods Luftwaffes leder, Hermann Görings, udtrykkelige garantier lykkedes det ikke at slå RAF ud. Under Slaget om England i sommeren 1940 var det tyskerne, der tabte, trods en materiel overvægt. Uden luftherredømmet over De britiske Øer var en tysk invasion umulig, og invasionsplanerne blev skrinlagt. Vesteuropa var på tyske hænder, men derved stoppede de tyske erobringer som bekendt ikke. Hitler vendte i stedet blikket mod øst og angreb Sovjetunionen den 22. Juni 1941. I lettelse over, at presset for en tid var fjernet fra Storbritannien, tilbød briterne at bistå Sovjetunionens kamp mod tyskerne med våbenhjælp og lignende. Men Stalin ønskede ikke kun våben, han ønskede i højere grad, at briterne fik åbnet en anden front i Europa, så presset kunne tages af Østfronten. I den forbindelse kunne briterne kun love at intensivere luftbombardementerne af de tyske industriområder og byer, samt indlede en offensiv i Nordafrika. Alene kunne briterne ikke gennemføre en invasion af Vesteuropa. Kampen om Middelhavet var det Nærmeste, de kunne komme en hjælp til russerne.

Hvad angår muligheden for en åbning af den anden front, kom vendepunktet i december 1941, hvor japanerne gennemførte overraskelsesangrebet på den amerikanske flådebase Pearl Harbor på Hawaii. Herefter blev USA trukket ind i krigen, og da Hitler tilmed erklærede landet krig fire dage efter japanernes angreb, fik briterne og russerne nu ikke bare adgang til de enorme ressourcer, som USA havde til rådighed, de fik også amerikanske tropper med i kampen mod Tyskland.

Men USA skulle først omstille sig til krig. Størrelsen af den amerikanske hær var beskeden ved krigens udbrud, og en omfattende udvidelse blev indledt under ledelse af general George C. Marshall, samtidigt med at kampvogne, kanoner og fly begyndte at blive masseproduceret på de amerikanske fabrikker, der af gode grunde ikke behøvede at frygte fjendtlige bombeangreb eller lignende. USA kastede hele sin industrielle kapacitet ind i krigen mod aksemagterne, og langsomt, men sikkert begyndte billedet at vende. Tyskernes hurtige fremrykninger på Østfronten blev standset, og i Nordafrika blev Rommels tropper presset tilbage langs Middelhavskysten.

De vestallierede havde herefter reelt to valgmuligheder, nemlig enten at fortsætte deres fremrykning gennem Middelhavsområdet eller at bruge deres ressourcer på at gennemføre en landgang i Vesteuropa. Man valgte det første, især på foranledning af briterne, der historisk set altid har haft stærke interesser i dette område. Amerikanerne derimod var ganske lunkne med hensyn til Middelhavet og foretrak et direkte angreb mod de tyske styrker i Vesteuropa, der hurtigere kunne føre til et opgør med Tyskland på Hitlers hjemmebane. Den amerikanske logik var, at krigen mod tyskerne ikke kunne vindes i Middelhavet, den kunne kun vindes i hjertet af Europa. Briterne gik efter den moderate løsning, amerikanerne ønskede den direkte – ikke mindst fordi situationen på østfronten måske nok var stabiliseret, men langtfra var sikker, og hvis først Sovjet kollapsede, ville tyskerne kunne bruge det enorme antal tropper og materiel, de havde engageret i kampen mod Den Røde Hær, til forsvaret af Vesteuropa, og det ville drastisk forværre mulighederne for en succesfuld invasion.

De russiske ønsker om en landgang i Vesteuropa blev ikke imødekommet, trods voldsom diplomatisk trafik mellem Washington, London og Moskva. Briterne hold fast i Middelhavs-strategien, og en invasion af Vesteuropa var udelukket i 1942, lød beskeden, som Stalin fik overbragt af Winston Churchill selv, da denne besøgte Stalin i Moskva i august 1942. Samtidigt fandt det på alle måder mislykkede raid mod Dieppe sted, et angreb, som vil blive gennemgået senere, men som kort fortalt var et forsøg på at vurdere tyskerne forsvarsevne langs kanalkysten. Resultatet var nedslående, og den canadiske styrke, der gennemførte angrebet, blev stort set tilintetgjort.

Vinteren 1942/1943 markerede som nævnt et vendepunkt i krigen. Tyskerne led et smerteligt nederlag ved Stalingrad, hvor hele Friedrich von Paulus’ 6. Armé blev omringet og nedkæmpet, og Rommels styrker ved El Alamein blev angrebet af britiske og amerikanske styrker. Rommel blev presset væk og trak sig tilbage mod Tunesien, hvor han og hans tropper gravede sig ned i forsvarsstillinger, klemt mellem fremrykkende amerikanske og britiske tropper. Men der skulle gå yderligere flere måneder, før tyskerne var væk fra Nordafrika. Først i maj 1943 kapitulerede de sidste styrker. Tendensen var dog klar, krigslykken var begyndt at vende.

Churchill og Stalin i Moskva i august, 1942, sammen med Roosevelts repræsentant Averil Harriman. Kampen om Stalingrad er netop begyndt, og Stalin er stærkt utilfreds med dels de vestallierede forsyninger til Sovjet, dels den manglende anden front i Europa. (Gyldendal)

Samtidigt rasede drøftelserne mellem de vestallierede om, hvilken strategi man skulle følge. Briterne forsøgte løbende at fastholde amerikanerne på ’Tyskland først-strategien’, det vil sige at hovedparten af deres ressourcer skulle bruges til at nedkæmpe tyskerne, og først derefter skulle kampen målrettes mod at nedkæmpe japanerne i Stillehavet. Så længe briterne i amerikanernes øjne veg uden om det direkte opgør med Hitler, var der mange i amerikanske militære og politiske kredse, der argumenterede for at forlade denne doktrin og i stedet ordne Stillehavskrigen først. Den amerikanske general George C. Marshall stod dog fast på, at Tyskland først skulle nedkæmpes, og ønskede et angreb allerede i 1943, men igen ønskede briterne den mere forsigtige vej, der bestod i en udvidelse af operationerne i Middelhavet, først med landgangen i Sicilien og senere landgangen i Italien. Således blev det.

Sideløbende hermed begyndte arbejdet med at udforme en plan for invasionen af Frankrig. Men det var ikke blot de vestallierede, der forberedte sig på invasion. I Tyskland var man udmærket klar over, at hvis de allierede skulle vinde krigen fra vest, skulle det ske med en søbåren invasion. Forberedelserne på at imødegå en sådan var allerede i gang.

Atlantvolden

Allerede i marts 1942 fremlagde Hitler de grundlæggende principper for konstruktionen af Atlantvolden i Førerdirektiv nr. 40. Han gav ordre til, at Atlanterhavskysten skulle forsvares med forsvarsværker af beton, hvorfra invasionen fra vest kunne stoppes, allerede inden den kom i land, og hvis dette mislykkedes, så i hvert fald umiddelbart derefter – det vil sige inden de allierede kunne nå at etablere et sikkert brohoved. Videre i august 1942 erklærede Hitler endvidere, at fæstningsbyggeriet skulle foregå med ’fanatisk ildhu’, og at der skulle skabes et sammenhængende bælte af overlappende artilleristillinger, der kunne beskyde fjenden fra betonbunkere. På et møde i september 1942 med Göring, reichminister Albert Speer, feltmarskal Gerd von Rundstedt og andre gentog Hitler sin ordre om etableringen af de stærkest mulige feltbefæstede stillinger langs Atlantvolden. De skulle bygges ud fra den rigtige antagelse, at de allierede ville have luft- og søherredømme, når invasionen fandt sted.

Derfor var det essentielt, at stillingerne blev bygget af beton af en sådan tykkelse, at stillingerne ville kunne modstå splinter fra bomber og granater og derved drastisk mindske betydningen af førnævnte luft- og søherredømme. Hvis ikke de tyske forsvarsstyrker kunne bombes eller sprænges væk, ville de tyske soldater fra maskingevær- og kanonstillinger kunne besejre de allierede infanterister, lød vurderingen. Hitler ønskede 15.000 bunkere, bemandet med 300.000 mand, og eftersom der kunne foretages landsætninger langs hele kysten, skulle hele strækningen udbygges til forsvar. Og byggeriet skulle være færdigt inden maj måned året efter.

Den tyske fører Adolf Hitler (1889-1945), her under indtoget i Sudeterland i 1938. (Gyldendal)

De steder, hvor der var størst sandsynlighed for, at de allierede ville gå i land, skulle der stå panserdivisioner klar til at gå til modangreb, hvis det skulle lykkes for de allierede at bryde igennem. Dette var en fleksibel måde at styrke stillingerne langs kysten på, for ved at placere kampvognsenheder, så de kunne indsættes mod flere tænkelige invasionsområder, kunne man med mindst muligt materiel beskytte det størst mulige område. Fra tysk side måtte man naturligvis tage højde for, at kyststillingerne måske kunne gennembrydes, men i så fald ville de angribende styrker være særdeles udsatte for kampvognsangreb, ikke mindst fordi man forventede, at angriberne kun ville have få eller ingen kampvogne til rådighed i invasionens indledende fase. Samtidigt ville hurtige modangreb fange de allierede, inden de kunne få tid til at reorganisere sig ordentligt, og derved ville muligheden for at skubbe dem tilbage til stranden og ud i havet bestemt være til stede.

Kampvognsreserverne var – som navnet antyder – reserver og ville altså ved hurtig indsættelse nemt kunne nedkæmpe de letbevæbnede tropper, der eventuelt havde kæmpet sig igennem muren. Atlantvolden skulle altså være så stærk, at gennembrydningen – hvis den kom – ville være lokal, begrænset og overkommelig. Den skulle med andre ord være så stærk, at et allieret gennembrud ikke fik mulighed for at opbygge nogen som helst væsentlig styrke.

Men en sådan udbygning af muren var dog ikke mulig langs hele kysten, endsige på alle de truede områder. Fra tysk side måtte man nødvendigvis fortage en række prioriterede valg. Valget faldt på pasde-Calais som det mest oplagte sted for en invasion. Det var der flere årsager til. Det var dér, Frankrig og England var tættest på hinanden, hvorfor en troppetransport ville være nemmest at foretage på dette sted, og derudover var der en stor havn, som de allierede nødvendigvis ville være afhængige af at kunne benytte til den efterfølgende troppeopbygning. Hitler forsøgte nærmest at lokke de allierede til at foretage en invasion på dette sted, idet han besluttede at anlægge hovedparten af affyringsramperne for V1-raketterne og V2-bomberne i dette område. Tyskerne håbede, at de nye vidunderraketter med tiden ville tvinge englænderne i knæ, og regnede derfor med, at de allierede ville gøre alt for at sætte dem ud af spillet. Ved at koncentrere affyringsramperne i Calais-området håbede man at lokke de allierede i land, hvor Atlantvolden var stærkest, og hvor der var den største koncentration af tyske kampvogne i hele Vesteuropa.¹ Det skulle vise sig, at denne antagelse var så grundfæstet i den tyske ledelse, at da den egentlige invasion fandt sted i Normandiet, blev den tyske ledelse ved med at tro, at Pasde-Calais var de allieredes hovedmål, og at Normandiet blot var en afledningsmanøvre. Dette fik naturligvis fatale konsekvenser.

Angrebet på Dieppe

At der skulle ske en invasion af Vesteuropa stod altså klart for de vestallierede, men et af de centrale spørgsmål i den forbindelse var, hvordan man i det hele taget gennemførte en sådan invasion. Tidligt i krigen havde man praktisk talt ikke haft nogen erfaringer med den slags, og derfor begyndte man tidligt at gennemføre mindre raids mod den vesteuropæiske kyst for at få erfaringer, man senere kunne drage nytte af, når den rigtige invasion skulle finde sted.

Den lange Atlantvold holdt et stort antal tyske soldater bundet til forsvar af Vesteuropa. Her ses en tysk panservogn på rekognoscering på den nordfranske kanalkyst. (Gyldendal)

Det første raid, de allierede gennemførte, var mod havnebyen St. Nazaire i april 1942. Raidet havde i sagens natur et ret begrænset formål, i dette tilfælde at sabotere den vigtige havn i den franske havneby. En gammel amerikansk destroyer, Campbeltown, der var blevet overgivet til briterne tidligt via låne- og leje-loven², blev med vilje sejlet på grund direkte i havneåbningen, og de ombordværende tog derefter flugten som planlagt. Herefter var det meningen, at tre tons sprængstoffer, som var klargjort ombord, skulle bringes til sprængning, men ladningen detonerede ikke. En åbenbar fiasko. Dagen derpå, mens tyskerne var i færd med at inspicere Campbeltown, gik sprængladningen imidlertid af og nedsatte kraftigt havnens brugbarhed resten af krigen. På den måde lykkedes raidet på St. Nazaire, men det lærte briterne, at man skal forvente og tage højde for det uventede. Men det største af de raids, de allierede gennemførte, var dog angrebet på Dieppe.

Den 9. august 1942 angreb canadiske styrker havnebyen Dieppe for at afprøve invasionsmulighederne mod et mål, man på forhånd vidste var godt befæstet af tyske tropper. De allierede havde før med held gennemført kommando raid-lignende aktioner mod mere fjerne og afsides mål, såsom Lofoten i Norge, og det havde givet dem blod på tanden. Nu ville man forsøge et angreb på et mål med et mere udbygget forsvar. Selvom Churchill allerede under planlægningsfasen udtrykte stor bekymring, fik han gang på gang at vide af general sir Alan Brooke, at hvis de allierede havde til hensigt at forsøge sig med en storstilet invasion på det europæiske fastland, var det nødvendigt med konkrete erfaringer. Disse skulle erhverves ved at sende en enkelt division i land og teste de tyske forsvarsværker. Erfaringerne blev nedslående. Det var 2. canadiske division, der skulle stå for angrebet, og valget af havnebyen Dieppe hang nøje sammen med det allierede udgangspunkt, at skulle en invasion af det europæiske fastland lykkes, måtte man indledningsvis indtage en betydelig havn. Det var altså afgørende for den fremtidige planlægning, at man havde erfaringer med at angribe netop denne type mål. Planen var at angribe på begge sider af havnen og efter en forventet succesfuld landgang svinge indad mod havnen i Dieppe, som en tredje angrebsbølge direkte var på vej mod.³ De store risici, der var forbundet med angrebet, blev i nogen grad søgt minimeret ved at lade særligt uddannede kommandosoldater tage sig af de tyske artilleribatterier, der kunne beskyde landgangsområdet med flankerende ild. Samtidigt ville de allierede teste en ny type landgangsfartøjer, der kunne fremføre kampvogne direkte på stranden. Det canadiske infanteri ville altså have sine flanker sikret i kraft af kommandosoldaternes angreb på det tyske artilleri og lokal støtte af kampvogne.

Resterne af det fejlslagne raid på Dieppe i august 1942 til frit skue på stranden. (Gyldendal)

Om morgenen den 19. august overraskede kommandosoldaterne de tyske stillinger og fik hurtigt nedkæmpet artilleriet. Den første præmis for en succesfuld landgang var opfyldt, men så snart de canadiske styrker – både kampvogne og infanteri – var blevet sat af på stranden, blev de stoppet. Royal Regiment of Canada gik i land øst for Dieppe og stod over for det tyske 571. regiment, der sammen med enkelte luftværnsenheder fra Luftwaffe havde observeret den allierede styrke under indsejlingen, og så snart klappen gik ned på landgangsfartøjerne, rettede de al deres disponible ildkraft mod styrken på stranden. Trods ilden fik canadierne angrebet frem til havdiget, hvor de med rørtorpedoer – de såkaldte bangalores – sprængte den pigtråd væk, som tyskerne havde trukket langs hele bugten. Nogle få slap igennem til klipperne, der lå ned til stranden, resten lå fastlåst under ilden fra de tyske maskingeværer, der stort set forhindrede enhver bevægelse.

Efter cirka tyve minutter ankom den anden angrebsbølge til stranden, og kort tid derefter en tredje. Den tyske ild forhindrede effektivt de canadiske styrkers fremrykning, og klokken 0830, blot tre timer efter den første bølge var fremme ved stranden, var alle enten døde eller tilfangetagne. Af de 554 canadiere var 94,5 procent endt som tab, heraf 227 dræbte.

Vest for havnen gik det en smule bedre. Canadierne kæmpede det meste af morgenen og mistede omkring 200 døde og sårede. En af årsagerne til den moderate succes – hvis man da kan tale om en sådan – var, at området var langt bedre beskyttet mod tysk ild, hvorfor der ikke var samme mulighed for overlappende maskingeværild, som man havde set det øst for Dieppe. Men værst gik det for styrken, der angreb direkte på havnen og strandpromenaden.

Her havde man fra hovedkvarterets side besluttet sig for at eksperimentere med en ny kampvogn, Churchill-kampvognen, og sætte den direkte i land fra LCT-landgangsfartøjerne. Der kunne være tre kampvogne i hvert fartøj, og der var ti landgangsfartøjer i alt. De første tre fartøjer skulle i land samtidigt med de landgangsfartøjer, der fragtede i alt to infanteribataljoner. Kun fem kampvogne fra den første bølge formåede at komme i land, og af de efterfølgende angrebsbølger lykkedes det kun at få ti kampvogne op på strandpromenaden. Og her begyndte problemerne for alvor, for tyskerne havde blokeret promenaden med tunge betonklodser, der forhindrede de canadiske kampvogne i at bevæge sig ud af stedet. Dermed var der en stor koncentration af kampvogne på et relativt begrænset område, der desuden lå åbent for tysk beskydning. Først var den tyske ild ineffektiv, Churchill-kampvognen var svært pansret, men efterhånden fik tyskerne bragt mere tungt artilleri frem, og en efter en blev kampvognene sat ud af spillet. Det lykkedes ikke at evakuere en eneste, og lige så slemt var det for de to infanterienheder – kun en håndfuld slap væk. De to enheder mistede omkring 300 mand. Samme skæbne overgik reservestyrkerne, der blev sendt frem – de gik i stå på stranden og kunne hverken rykke frem eller trække sig tilbage. Invasionen var endt som en total katastrofe.⁴

General von Rundstedt inspicerer et bunkeranlæg ved Dieppe efter raidet. (Gyldendal)

Hvilken lære kunne man drage af angrebet på Dieppe, som ikke fuldstændigt kuldkastede alle tanker om en storstilet invasion af kyststrækningen langs Den engelske Kanal? Det stod klart, at Dieppe-angrebet var en fiasko, men kunne man isolere disse årsager og søge at modvirke dem, så kunne man holde liv i håbet om at gennemføre en vellykket invasion, når det virkelig gjaldt. Men det var en tung opgave at påbegynde en invasionsplanlægning, for angrebet på Dieppe havde ikke åbenbaret nogen oplagte løsninger på problemerne, kun påpeget ting, der ikke kunne lade sig gøre.

Rommel overtager ansvaret for Atlantvolden

Efter et kortere sygeophold i Tyskland ankom Rommel atter til fronten i Nordafrika, men da var slaget ved El Alamein allerede tabt. Slaget kom til at markere vendepunktet for den tyske fremgang på dette frontafsnit. De følgende to uger måtte Rommel trække sig omkring 1100 kilometer tilbage sammen med resterne af sit Afrikakorps.

9. marts 1943 forlod Rommel Tunis. Efter en orlov fik han kommandoen over Armé Gruppe b i norditalien med det dobbeltformål dels at forhindre, at Italien skiftede side i krigen, dels imødegå en allieret invasion af Sydeuropa. Det italienske afsnit af fronten var – som så mange andre frontafsnit – præget af intense magtkampe mellem de tyske generaler, der hver især ønskede at føre det store ord, hvad angik strategi, taktik og fremgangsmåde i det hele taget. Ved flere lejligheder udtrykte Rommel mismod og tvivl med hensyn til muligheden for at holde stand mod de allierede styrker, mest bemærkelsesværdigt ved en Førerkonference i Ulveskansen den 17. oktober. Alle forventede, at Rommel ved dette møde ville få overkommandoen over det italienske frontafsnit. Rommels Nærmeste konkurrent til posten, feltmarskal Albert Kesselring, skulle sendes til Norge for at give plads for Rommel. Norge var i den sammenhæng en regulær retrætepost – uden militær relevans overhovedet i efteråret 1943, sammenlignet med Italien.

Hitler ønskede, at Rommel skulle forsvare og holde den forsvarslinje, Kesselring havde etableret mellem Geata og Ortona gennem vinteren 1943-44. Forsvarslinjen var med General Jodls ord ’uigennemtrængelig’, men ved konferencen lagde Rommel ikke skjul på, at han havde stærke forbehold med hensyn til muligheden for faktisk at holde forsvarslinjen. Han gav udtryk for, at han forud for en overtagelse af posten som øverstbefalende ville inspicere frontafsnittet og derudover tildeles et klart direktiv med mulighed for at udkæmpe en fleksibel kamp i Italien. Det vil i praksis sige, at Rommel ønskede carte blanche til at opgive Kesselrings forsvarslinje, hvis han anså det for nødvendigt. ”Jeg vil aflevere en usminket vurdering af, hvordan slaget bør udkæmpes – så snart min udnævnelse er kundgjort,” erklærede Rommel.⁵

Men Rommels tvivl havde sået usikkerhed i Hitlers sind. Ville Rommel være den rigtige mand til at forsvare Italien, hvis han virkelig tvivlede så meget på muligheden for at gøre det? Rommel forlod ulveskansen to dage senere og indfandt sig i sit hovedkvarter ved Gardasøen. Han ringede umiddelbart derefter til Jodl, der bekræftede, at Hitlers udnævnelse af Rommel til leder af det italienske frontafsnit var lige om hjørnet. Men senere samme dag, hen under aften, ringede Jodl tilbage og meddelte Rommel, at Hitlers beslutning var udskudt indtil videre. Hvad dette nærmere indebar, kunne Rommel ikke få at vide.

Portræt af den tyske feltmarskal Erwin Rommel (1891-1944). (Gyldendal)

Næste dag holdt Rommel møde med oberst Hans-Georg von Tempelhof, der var Rommels nye højrehånd i forbindelse med Planlægningen af operationer på den italienske front. På et kort over Italien tegnede Rommel en blå kridtstreg oven over Rom, der markerede hans foretrukne forsvarslinje, og gav Tempelhof direktiver om at skrive en detaljeret rapport med udgangspunkt i den bedste mulighed for at udkæmpe en fleksibel tilbagetrækningskamp fra Kesselrings forsvarslinje til den linje, Rommel havde trukket.

Direktivet gav efter eget udsagn tempelhof går hår i hovedet. Han var klar over, at dette var et brud med Førerens ønsker, men ikke desto mindre brugte han sammen med Rommel de næste par uger til at gennemgå den nye forsvarslinje, appenniner-linjen, hvor de i fællesskab besøgte tropperne og inspicerede forsvarsværkerne. Ved en lejlighed besøgte de en stor våbenfabrik i Milano, hvor de kunne konstatere, at de store kanoner, der var produceret sammesteds, alle var blevet saboteret af italienerne, så de ikke kunne bruges af de tyske styrker. Mismodet var stort. Ved en anden lejlighed sagde Rommel under en middag, at al Hitlers snak om nye, effektive våben var det rene nonsens. ”Tro mig, der er ikke nogen,” bemærkede Rommel og fortsatte: ”Tiden nærmer sig, hvor vi skal beslutte os for, hvem vi skal handle med.” En officer i selskabet spurgte: ”Enten vest eller øst?”, hvortil Rommel svarede: ”Det er udelukket at handle med øst.” Samtalen blev overhørt af officerer og tjenestefolk, og der er ingen tvivl om, at de kommentarer ikke ligefrem gavnede Rommels kandidatur til kommandoen over det italienske frontafsnit. Dertil var det alt for tydeligt, at ørkenræven tvivlede på, at tyskerne var i stand til at fastholde fronten, men endnu vigtigere var måske Rommels slet skjulte hentydninger til spørgsmålet om, hvorvidt man skulle søge en separat fred med de vestallierede.⁶

En uge efter Rommels besøg i Ulveskansen konfererede hans ærkerival Kesselring med den tyske fører og spiste efterfølgende frokost sammen med ham, Keitel, Jodl og Schmundt. Efter dette møde besluttede Hitler, at Kesselring skulle være hans mand i Italien. Rommel var de facto afskrevet som emne til en overkommando. Det var i høj grad Jodl, der støbte kuglerne for Kesselring ved blandt andet at pointere, at Rommels manglende diplomatiske evner og udtalte ringeagt for italienerne ville gøre det umuligt for ham at samarbejde bare nogenlunde med Mussolini. Schmundt bemærkede efterfølgende i sin dagbog, at Rommel stadigvæk var præget af sit tilbagetog fra Afrika, og at en kommando langt væk fra Middelhavet ville være bedre for ham. Det skulle vise sig, at han fik ret i sin antagelse.

For den tyske ledelse var der dog fortsat et problem med Rommel, nemlig hvad man skulle gøre af den folkekære feltmarskal. Det ville ikke se godt ud, hvis man blot fjernede helten fra Nordafrika og sendte ham ud på en decideret retrætepost. Hitler var så at sige fanget af sin egen mytologisering af Rommel via den intensive propaganda omkring hans person. Til at begynde med opretholdt man Rommels armégruppe. Nu skulle man bare finde et egnet sted at bruge den. Rommel var ikke i tvivl om, at han var blevet lagt på hylden og kun ville blive taget frem i mangel af bedre.

Det var Jodl, løste problemet med Rommels placering. Den 30. oktober 1943 leverede han en større rapport til Føreren fra OB West, feltmarskal Gerd von Rundstedt. Rapporten redegjorde for den elendige forfatning, som Atlantvolden befandt sig i. Konklusionen var, at Atlantvolden umuligt kunne bremse fjenden, som det var hensigten. Hvis en allieret landgang i Vesteuropa fandt sted i samme målestok som de succesfulde invasioner af Sicilien og Salerno i Italien, ville den hurtigt gennembryde volden.⁷ Kyststillingerne skulle udbygges og efterses – og det skulle ske hurtigt.

Jodl anbefalede Rommel til opgaven. Jodls tanke var, at Rommel skulle få kommando over invasionsslaget dér, hvor det måtte finde sted, men det mente Hitler ville være at gå for vidt. Han bad Jodl om at udfærdige en ordre, ifølge hvilken Rommel fik planlægningsopgaver ud fra de nævnte retningslinjer. At udstyre Rommel med kommandobeføjelser ville give ham for megen magt. Dette er en klassisk måde at håndtere tingene på fra den tyske førers side, nemlig ved hjælp af magtdelingsprincippet. Gang på gang ses tilsvarende eksempler, hvor generaler kun tildeles begrænsede magtbeføjelser, så de ikke bliver for magtfulde brikker i spillet om herredømmet i Det tredje Rige.⁸

Forud for den allierede invasion gennemgik feltmarskal Rommel de tyske befæstningsanlæg, her ses han på vej ud af en kamufleret bunker. (Gyldendal)

Rommel blev orienteret om beslutningen på et møde med Hitler i Ulveskansen den 5. november. På Hitlers direkte ordre skulle Rommel vurdere forsvarsstillingerne og planlægge modangreb, hvis fjenden nåede i land. Hitler gav det udseende af, at Rommel ville blive tildelt kommandoen, hvis det skete, men uden at sige det direkte, en forudsætning, som han endvidere undlod at informere von Rundstedt om. For at sikre ro i geledderne gav Hitler således von Rundstedt besked om, at hans position som OB West var sikker, og at det kun var feltmarskal von Kluge, der eventuelt ville kunne komme i betragtning som afløser.

Ved at give Rommel denne rolle havde Hitler udpeget en person, som allerede havde erfaring i at kæmpe mod britiske og amerikanske styrker, og som endvidere var respekteret af disse. Og så fik Rommel en – måske sidste – chance for at genskabe sin egen myte. Rommel forlod Italien den 21. november, og efter at have installeret sin familie i den sydtyske by Ulm satte han kursen mod Atlantvolden. Første stop på inspektionsturen var Danmark.

DEL 2

PLANLÏGNING, FORBEREDELSE, UDDANNELSE

De første skridt mod Operation Overlord

Det tog lang tid at planlægge en invasion af det omfang, som var nødvendigt for at vinde fodfæste på det europæiske kontinent. I marts 1943 blev den britiske generalløjtnant Frederick Morgan udpeget af den fælles generalstab til at koordinere planerne for en invasion over Den engelske Kanal enten samme år eller året efter. Kort tid efter indså man, at en sådan operation ikke var mulig i 1943, så Morgans direktiv var, at et storstilet angreb skulle ske i 1944, og ellers så hurtigt som muligt.⁹

Planlægningsudvalget fik kodenavnet COSSAC, en forkortelse dannet for forbogstaverne i det oprindelige direktiv – Chief of Staff to the Supreme Allied Commander. Det var ikke nogen nem opgave, Morgan havde fået ansvaret for at gennemføre. Der var kun ganske få lignende operationer, der kunne give ham inspiration og retningslinjer for en invasion af denne type. De dyrekøbte erfaringer fra sammenlignelige operationer eksisterede simpelthen ikke, med undtagelse af Dieppe-katastrofen. Spørgsmål og problemer var der masser af. Hvornår skulle invasionen finde sted? Hvor mange divisioner skulle bruges? Hvis så og så mange divisioner var nødvendige, hvornår kunne disse så være klar til indsats med den nødvendige specialuddannelse? Hvor mange skibe skulle der til for at fremføre styrkerne? hvor stærke var de tyske fæstningsværker og hvor meget ville de blive forbedret i løbet af 1944? hvor skulle man skaffe landgangsfartøjerne fra? Hvor mange krigsskibe kunne støtte invasionen og den indledende ildforberedelse? hvor mange fly havde man til rådighed? var der flyvepladser nok i England til denne opgave? Skulle man bruge faldskærmstropper? Skulle man inddrage den lokale modstandsbevægelse? Og sidst, men ikke mindst: Hvordan kunne man holde en så omfangsrig operation hemmelig for tyskerne?

Alle disse spørgsmål, og tusindvis af andre, fandt deres svar i den plan, der kom til at hedde Operation Overlord, den allierede plan for en landgang i Normandiet, som kom til at foregå under ledelse af general Eisenhower. Forudsætningerne for planen var flere soldater, flere fly, flere skibe og mere materiel, end der nogensinde før var samlet med henblik på en enkelt militær operation. Omfanget af Operation Overlord var gigantisk.¹⁰

Og hvor skulle invasionen finde sted? Der var en række krav til invasionsområdet. Det skulle ligge inden for de allierede jagerflys operationsradius. Der skulle være mindst én større havn, hvor de allierede kunne sende større mængder tropper og materiel direkte i land så hurtigt, det overhovedet kunne lade sig gøre. Erfaringerne fra Dieppe viste tydeligt, at det var for risikabelt at angribe en stærkt forsvaret strækning. Derfor blev det besluttet, at landgangen skulle foretages på en eller flere strande, hvor landgangsfartøjer kunne læsse af direkte på stranden, og hvorfra køretøjer – lastbiler, jeeps, kampvogne osv. – kunne køre direkte i land. Det skulle altså være en strand, der var direkte forbundet med et tilstrækkeligt udbygget vejnet, og derudover stillede det krav til strandens evne til at bære køretøjer – en for blød strand ville medføre katastrofale forsinkelser, inden de allierede køretøjer kunne nå frem til rigtige veje bag stranden.

Disse taktiske overvejelser og krav lod sig for størstedelens vedkommende umiddelbart indfri langs den franske Middelhavskyst eller i bretagne. Men for Morgan og hans folk var det også vigtigt, at landgangen fandt sted så tæt som muligt på det første store mål for invasionen, Ruhr-distriktet, hjertet af den tyske krigsindustri. Gik man i land for langt fra dette område, ville det for det første tage al for lang tid at nå målet, sejren over Tyskland, men det ville også gøre ens forsyningslinjer så lange, at de blev for sårbare for angreb.

I princippet kunne man altså angribe på stort set hele strækningen fra Holland over Belgien til den franske kyst. Der var gode havne i både Holland og belgien, men disse var dels stærkt forsvarede, dels lå de meget tæt på Tyskland og Luftwaffes flybaser, og lavlandede som områderne var, lod de sig relativt nemt oversvømme, hvilket ville være katastrofalt for en fremrykkende allieret styrke. Mulighederne blev hurtigt skåret ned til to: enten området omkring Calais eller Normandiets kyst mellem Cherbourg og Le Havre.

De to muligheder havde forskellig opbakning. Amerikanerne foretrak det befæstede Calais, fordi det lå tættest på England og derved ville gøre overfarten nemmere og give de amerikanske og britiske jagerfly mere flyvetid over målområdet. Desværre var det også det mest oplagte sted for en landgang, hvilket tyskerne var ganske bevidste om, og området var som nævnt det bedst forsvarede på hele Atlantvoldens strækning. Andre ting talte imod Calais. Alene antallet af skibe, der skulle frem, betød, at alle engelske havne ud til kanalen skulle bruges, så den korte overfart ville alligevel kun gøre sig gældende for en mindre del af invasionsstyrken. Resten skulle alligevel sejle fra havne langt fra Calais. Den fordel, der lå i mindre afstand, blev under alle omstændigheder minimeret.

Området omkring Le Havre, i den nordligste del af Normandiet ved Seine-flodens munding, havde en brugbar havn, men foretog man en landgang dér, ville det kræve, at man gik i land på begge sider af flodmundingen samtidigt. Man ville altså stå i en situation, hvor invasionsstyrken var opdelt, og hvor de to parter ikke kunne støtte hinanden. Frygten for, at det tyske forsvar kunne koncentrere sig om den ene del først, nedkæmpe den og derefter gå løs på den anden, førte til, at området ved Le Havre blev forkastet som skueplads for Operation Overlord.

Brest blev også forkastet, idet den både lå for langt fra angrebsmålet og fra England. Cherbourg på Cotentin-halvøen var en fristende mulighed for de allierede, men risikoen for voldsomme storme eller kraftig blæst fra Atlanten ville besværliggøre invasionen, og den modsatte side af halvøen lod sig ligesom områderne i Holland nemt oversvømme. Derudover kunne tyskerne forholdsvist nemt trække sig tilbage til det sted, hvor halvøen udgår fra Frankrig, og på den måde isolere brohovedet. Endelig måtte man forvente, at tyskerne ville ødelægge havnen i Cherbourg, hvis de blev tvunget væk, så fordelen ved at angribe en by med en stor havn ville sandsynligvis alligevel ikke være nogen fordel for de allierede. Derfor blev også Cherbourg forkastet.

Tilbage var Normandiet – Calvados-kysten og de små havne langs denne. Denne mulighed blev foretrukket af briterne.¹¹ Netop de mange små havneanlæg – der ganske vist ikke var så store som de andre havne, de allierede havde overvejet – havde den fordel, at de kunne erobres hurtigt, måske endda i den første angrebsbølge. Der lå desuden en velegnet flyveplads tæt ved Caen, Carpiquet, der kunne erobres af faldskærmstropper, og hvis de allierede hurtigt satte sig på Caen, ville de afskære jernbaneforbindelsen til Cotentin-halvøen. Og fra Caen kunne man true Paris.

Derudover var der en række andre fordele. Floden Orne, der løber gennem Caen, udgjorde skillelinjen mellem den tyske Wehrmachts 15. armé mod nordøst og den 7. armé mod sydvest. Skillelinjer udgør altid et svagt område, fordi muligheden for forvirring med hensyn til, hvem der skal tage sig af hvad, er størst omkring disse, og det var naturligvis i de allieredes interesse at udnytte dette til fulde. Dertil kom, at Cotentin-halvøen skærmede for Atlanterhavets storme, og at Calvados kun lå 150 kilometer fra de betydelige britiske havne i Southampton og Portsmouth. Fra Orne-flodens udmunding og 30 kilometer mod vest var der sandstrand, og et svagt stigende terræn, der tilmed havde et udmærket vejnet.¹² Endvidere var de tyske forsvarsstillinger relativt svage i dette område, og ved at bombe broerne over Seinen og Loirefloden kunne man effektivt afskære området fra resten af Europa.

I sidste ende enedes COSSAC om at anbefale Normandiet som det foretrukne sted for den allierede landgang. Ved en konference i Quebec i august 1943 blev planen godkendt af Churchill, Roosevelt og den fælles britisk-amerikanske generalstab, og det blev besluttet, at en amerikaner skulle have det overordnede ansvar for ledelsen, mens hans tre næstkommanderende skulle være briter. Maj 1944 blev fastsat som tidspunktet for Operation Overlord.¹³

Størrelsen af selve landgangsoperationen var også et åbent spørgsmål. I den oprindelige COSSAC-plan havde den fælles generalstab konkluderet, at en invasion over Den engelske Kanal kun kunne lykkes, hvis der var skibe nok til at overføre ti divisioner. Problemet var bare, at der kun var skibe nok til at overføre fem.¹⁴ Det blev heller ikke bedre af, at COSSAC – efter at have besluttet sig for, at landgangen skulle finde sted på kyststrækningen mellem Orneog vire-floderne – fandt ud af, at man kun rådede over landgangsfartøjer til at overføre tre divisioner, og at man kun havde fly til at indsætte to faldskærmsdivisioner, langt færre end forudsat i planen. Planlæggerne i COSSAC var travlt optaget af at løse dette problem – og der var endnu ikke udpeget en chef for selve operationen.

Portræt af den øverstbefalende for de allierede styrker på D-dag, den amerikanske general Dwight D. Eisenhower. (Gyldendal)

Da den britiske general Montgomery vendte hjem fra Afrika i slutningen af 1943, gennemgik han planen for den allierede invasion. Hans reaktion på planen var, at man enten skulle fordoble den første angrebsbølge eller det antal tropper, der var udpeget til at følge den op. Det havde indflydelse på den dato, man arbejdede hen i mod, nemlig den 5. maj 1944. Hvis styrkerne skulle fordobles, var man tvunget til at flytte angrebsdagen – D-dagen – længere ud i fremtiden, hvilket indebar en risiko for, at planen blev kendt af tyskerne. Omvendt ville forøgelsen af antallet af soldater nødvendigvis bidrage til at sikre et positivt udfald.

De allierede havde endnu ikke besluttet sig for, hvem der skulle lede den afgørende operation, men efter megen overvejelse faldt valget på general Dwight D. Eisenhower, men det var ikke uden sværdslag. Siden Quebec-konferencen i august 1943 havde det været den generelle opfattelse og forventning både i London og Washington, at den amerikanske general Marshall skulle være øverstkommanderende for en invasion over Den engelske Kanal. Marshall havde ikke lagt skjul på, at han gerne ville slutte sin lange karriere med en feltkommando langt væk fra skrivebordet. Dertil var der en række politiske grunde, der talte for general Marshall, ikke mindst fordi man i Washington havde på fornemmelsen, at briterne stillede sig tvivlende til Operation Overlord, og ved at udnævne dels en amerikaner, dels en af de mest højtestimerede generaler, man havde, ville man sende et kraftigt signal til London om, at USA stod fuldt og fast bag Overlord, og dermed garantere både Churchill og den britiske hærledelse, at der ikke var nogen vaklen i de amerikanske geledder.

Churchill havde stor tillid til Marshall, selvom den mere gik på hans politiske sans end på hans evner som militærstrateg, hvilket blandt andet bundede i Churchills modvilje mod Marshalls plan for en invasion allerede i 1943, som den britiske bulldog langtfra kunne se perspektiverne i.¹⁵ Men trods dette havde Churchill altså tillid til Marshall, og når den amerikanske Præsident Roosevelt også var af den opfattelse, at en udnævnelse af Marshall ville være den bedste garanti mod yderligere forsinkelser, lå udnævnelsen så godt som fast. Marshall selv var af samme opfattelse og var allerede gået i gang med at overveje sammensætningen af sin nye stab til Operation Overlord.

Men der var kræfter i Washington, der modarbejdede Marshalls kandidatur. Blandt ledende kredse i den amerikanske hær var det en udbredt opfattelse, at Marshall var så vigtig en person at have i Washington, at man ikke frivilligt ville give slip på ham og sende ham til England. Marshall var formand for den fælles generalstab og havde med stor succes forhandlet med briterne om den overordnede strategi for krigen, og man følte, at tabet af ham på denne post ville få vidtrækkende konsekvenser for kontinuiteten i den amerikanske krigsplanlægning.

Også Præsident Roosevelt havde sin tvivl. På den ene side ville han gerne belønne Marshall med den udnævnelse, som han vidste, at Marshall så gerne ville have. På den anden side var han bekymret over udsigten til at miste hovedarkitekten bag den amerikanske strategi. I stedet for at løse problemet undlod Roosevelt at træffe en afgørelse i håbet om, at problemet ville løse sig selv hen ad vejen.

Den anden oplagte kandidat, den amerikanske general Eisenhower, var heller ikke i tvivl om, at Marshall ville blive udnævnt til leder af Operation Overlord. Allerede i løbet af oktober og november havde han fra flere kilder fået at vide, at Marshall var udnævnt, og at han var udset til at overtage Marshalls arbejde i Washington. Beslutningen var imidlertid ikke truffet på officielt plan, og således var der endnu ikke klarhed over spørgsmålet efter det britisk-amerikanske møde i Cairo forud for teheran-konferencen med Sovjet.

I slutningen af november 1943 var Roosevelt og Churchill taget til teheran i Iran for at mødes med Stalin. Den sovjetiske leder ville vide, hvornår hans alliancepartnere havde tænkt sig at åbne en front i vesteuropa, noget, der for alvor kunne tvinge Tyskland i knæ og samtidigt lette lidt af presset på Sovjet. Fra Stalins synspunkt var det stort set kun Sovjet, der reelt kæmpede mod tyskerne, i hvert fald effektivt, og ønsket om den anden front var afgørende for Stalin. Roosevelt beroligede ham med, at en invasion definitivt ville komme i foråret 1944, og at operationen allerede havde fået kodeordet Overlord. Stalin forlangte at få at vide, hvem der skulle lede denne operation, men det kunne Roosevelt ikke give ham noget svar på. Det fik Stalin til at pointere, at hvis de endnu ikke havde udpeget en leder, så troede han ikke på, at de allierede vestmagter virkelig mente, at de kunne gennemføre operationen. Roosevelt lovede Stalin, at udnævnelsen ville komme i løbet af ganske få dage.¹⁶

Efter at såvel Stalin som Churchill havde presset på for en afgørelse, accepterede Roosevelt omsider, at han ikke både kunne undvære sin generalstabschef eller udskyde en udnævnelse længere. Han bad Marshall indfinde sig i Det hvide hus, og under diskussionen lagde generalen ikke skjul på sin skepsis. Således fremgår det af Marshalls gengivelse af samtalen, at Roosevelt først lod det være op til Marshall selv at afgøre, hvorvidt han ville udnævnes til leder af Operation Overlord. Hertil svarede Marshall, at han gladeligt ville gøre det, præsidenten helst ville have ham til, og at han ikke foretrak det ene alternativ frem for det andet. Til sidst skar Roosevelt igennem og erklærede med de berømte ord, at han ikke ville kunne sove roligt om natten, hvis Marshall ikke var i Washington. Dermed var general Marshall udelukket som chef for Operation Overlord.¹⁷

Når det ikke kunne blive Marshall, der skulle lede operationen, var der til gengæld ikke megen tvivl om, hvem det så skulle være. Churchill havde ikke lagt skjul på, at den eneste anden amerikanske kandidat, der var acceptabel for ham, var Eisenhower. Eisenhower havde med succes kommanderet det fælles britisk-amerikanske felttog i nordafrika, og i den egenskab havde han hovedansvaret for, at aksemagternes dominans i området var blevet vendt til en allieret sejr. På nær general Douglas Macarthur var der ikke nogen amerikansk general med en praktisk erfaring, der kunne måle sig med Eisenhower, og sidstnævnte havde med sin vindende personlighed og faglige kunnen imponeret den britiske premierminister. Eisenhower havde endvidere gjort det klart, at han ikke ønskede at få et stabsjob i USA, men ville foretrække at forblive i Europa som leder af en armégruppe frem for det mere politisk betonede arbejde i Washington. Udnævnelsen af Eisenhower blev endeligt offentliggjort 6. december 1943, en udnævnelse, der blev noteret med tilfredshed af Marshall, som siden 1941havde banet vejen for, at Eisenhower skulle spille en nøglerolle i ledelsen af den amerikanske hær.

Den britiske næstkommanderende

Eisenhowers næstkommanderende skulle altså være brite, for nok kunne amerikanerne af politiske grunde sætte sig på ledelsen, men næste mand i hierarkiet måtte nødvendigvis være britisk af hensyn til samarbejdsklimaet mellem de to lande. I general Bernard Law Montgomery havde briterne en kandidat, der havde vist, at han kunne vinde slag. Derudover havde Montgomery med rette ry for at være arrogant, egenrådig og svær at arbejde sammen med, og måske netop derfor steg Montgomery løbende i Churchills agtelse. Montgomery var en mand, der nok ville være underlagt en amerikaner i forbindelse med Operation Overlord, men ikke ville bøje knæ for Eisenhower. Det var netop en mand med sådanne kvaliteter, briterne ønskede.

Montgomery havde kæmpet under Første Verdenskrig som officer i infanteriet og var i mellemkrigstiden udstationeret en lang række steder, blandt andet i Indien og i mellemøsten. Under ørkenkrigen i Nordafrika havde Montgomery kommandoen over den 8. Armé og oplevede både at lide nederlag til Rommel og at sejre over den berygtede ørkenræv. Endvidere deltog han i landgangen på Sicilien, den såkaldte Operation Husky, og derefter i landgangen ved Reggio di Calabria i det sydlige Italien. Herefter blev Montgomery hentet tilbage til London for at deltage i arbejdet med planlægningen af Operation Overlord.

Hvor Eisenhower førte sine folk med en blanding af diplomati og pæne manerer, var Montgomery temperamentsfuld og kendt for ved flere lejligheder at have mistet besindelsen i ophedede diskussioner. Montgomery var mistroisk over for Eisenhowers evner som soldat. Dennes relativt sparsomme erfaring i forhold til Montgomerys gav sidstnævnte indtrykket af, at chefen for Operation Overlord var en amatør, hvis militære indsigt var begrænset, og som – frygtede Montgomery – ville blande sig unødigt i den britiske generals dispositioner.