Så er der kronhjort Kurt – Wikke &Rasmussen kulørte univers

© Christian Monggaard – Informations Forlag 2006

Forsidefoto:

Ernst Nielsen

Christian Monggaard

ISBN 97887-7514-7946
1. e-bogsudgave

Informations Forlag

St. Kongensgade 40C

1264 Kbh. K

www.informationsforlag.dk

Hvordan jeg lærte at holde op med at bekymre mig og elske Wikke & Rasmussen

Fra Rødovre til Hvalsøspillemændene, fra Dragør til Græsted Radio

Fra Robin & Arne til Fredage i farver

Tonny, Sonny, ronnie

På farten med Johansen og Kierkegaard

Da himlen faldt ned over Himmelev og blev til en Russian Pizza Blues

Hannibal og Jerry tjekker ind på Motello

Farmor kan flyve, og Wikke & Rasmussen ser dagens lys

Røde citroner, motormagasiner og langt ude på Særløse Overdrev med Fredløse Folkeblad

Der var engang en dreng og mere til

Efterskrift

Forord

Det er et ubestrideligt faktum, at jeg fik idéen til denne bog i 1996, hvor jeg også begyndte at researche til den, og det er lige så sikkert, at den først er færdig nu.

Der er en mange mennesker, som har hjulpet mig med at nå så langt, og dem vil jeg naturligvis gerne takke på behørig vis.

Det drejer sig først og fremmest om Michael Wikke og Steen Rasmussen, der har fundet sig i at have mig siddende på deres skuldre i snart 10 år, og som har stillet op med både ord, mange ord, og billeder og videobånd og dvd’er og højt humør, når jeg har haft brug for det.

Tak for det.

Tak også til Informations Forlag, Hans Thomas og Mette Jokumsen, for at være fans af Wikke & Rasmussen og ville udgive bogen. Og en ekstra tak til Mette for at have stor tålmodighed med en ikke videre punktlig forfatter.

Tak til T.S. Høeg for at give mig lov til at gengive to af de formidable Motordigte.

Tak til Jacob Wendt Jensen og Oliver Stilling for gennemlæsning og gode råd.

Tak til Angel Films, TV2 ZULU, SF-Film, Brian Christensen og Anders Østergaard for at have stillet materiale til rådighed.

Tak til Julie Fick for uvurderlig hjælp med at udskrive de mange timers båndede interviews.

Tak til Morten Piil for moralsk opbakning.

Tak til de ikke få mennesker, som jeg har talt med gennem årene om Wikke & Rasmussen, og som er en del af det fundament, jeg har stået på i arbejdet med denne bog.

Og ikke mindst tak til Dario Campeotto, Henrik Iversen, Michael Kvium, Peter Belli og Bossy Bo Rasmussen for at stille op til interviews om deres samarbejde med og forhold til Wikke & Rasmussen.

Christian Monggaard, Osted (der ligger på Midtsjælland,
kun et stenkast fra Særløse), september 2006

Introduktion – Hvordan jeg lærte at holde op med at bekymre mig og elske Wikke & Rasmussen

Michael Wikke og Steen Rasmussen er begge en smule rastløse og virker lidt nervøse. Det er en varm formiddag i juni 2006, og de to instruktører skal for første gang vise deres nye, næsten færdige film, familiemusicalen Der var engang en dreng der fik en lillesøster med vinger, for et større publikum. Faktisk skal de vise filmen to gange i løbet af dagen, og gennem de seneste uger har de siddet sammen med to lydfolk i den store biograf hos Sun Studio i Københavns nordvest-kvarter og arbejdet på at få dens lydside gjort færdig. Et par dage forinden har de haft besøg af en tekniker fra det engelske lydfirma Dolby, der har udviklet en international lydstandard, som bruges i de fleste biografer verden over. Teknikeren tjekkede, at Dolbys lydtekniske specifikationer blev overholdt, og han fintunede samtidig filmens lydside, inden den fik Dolby-certifikatet.

Steen Rasmussen byder det inviterede publikum velkommen og fortæller, at det nok ikke er en god idé at sætte sig helt foran i biografen. Det har noget at gøre med, at biografen er en Dolby-biograf, forklarer han, og at lyden vil derfor være lidt høj. Publikum består hovedsageligt af venner og folk, der har arbejdet på filmen, blandt andet Bossy Bo, Poul Halberg og Stig Kreutzfeldt, der har skrevet musik til nogle af filmens sange.

Men der er også blevet plads til folk fra SF-Film, der har investeret penge i Der var engang en dreng og skal distribuere filmen; fra Copenhagen Records, der udsender det for længst færdigindspillede soundtrack; fra børnefilmfestivalen Buster, der gerne vil vise filmen til september; og fra Det Danske Filminstitut, der har støttet filmen, heriblandt Wikke & Rasmussens nye, gode ven, børnefilmkonsulent Mette Damgaard-Sørensen, som efter de to filminstruktørers udsagn er den første filmkonsulent, de nogensinde har kunnet arbejde sammen med. Og det har været et frugtbart samarbejde, understreger de igen og igen. »Mette bliver begejstret og begejstrer os,« siger Steen.

Det er først i ugerne op til de to visninger, at Wikke & Rasmussen for alvor har kunnet vurdere den nye film. De har haft den så tæt inde på livet i så lang tid, at de på en måde er blevet sne-blinde, siger de. Først nu er lyden blevet gjort færdig, og først nu har de haft mulighed for at se nogle af de forholdsvis mange digitale effekter i forhold til resten af filmen. Og de synes selv, at Der var engang en dreng er blevet en rigtig god film. »Det er den bedste af de tre familiefilm, vi nu har lavet, fordi den trækker på erfaringerne fra de andre,« siger Steen med henvisning til Hannibal & Jerry og Flyvende farmor.

Danmarks Radios Børne- og Ungdomsafdeling blev oprettet i 1968 med den 33-årige tv-veteran Mogens Vemmer som sin første chef.

Efter visningen er det svært ikke at give ham ret. Skuespil, musik og sange, scenografi, production value, historie, humor, effekter – alt synes at gå op i en højere enhed i Der var engang en dreng, som ifølge Steen, »er et forsøg på at lave en film for alle mennesker – et meget ambitiøst projekt.« De tilstedeværende er også synligt begejstrede efter visningen, og Wikke & Rasmussen er mere rolige inden dagens anden visning.

Mine store idoler

Det stod vel ikke ligefrem skrevet i kortene, at Michael Wikke og Steen Rasmussen i begyndelsen af 1980’erne skulle finde sammen i det, der hurtigt udviklede sig til et ubrydeligt venskab og samarbejde. Der er 10 års aldersforskel på de to mænd, som umiddelbart også virker meget forskellige i adfærd og udseende. Hvor Steen er den runde, udadvendte, vennesæle type, er Michael mere afdæmpet og reserveret. Men modsætninger har det med at tiltrækkes, og selv om de to ikke er rundet af samme tid eller som børn og unge har dyrket de samme idoler eller haft de samme interesser, er de, hvad man med et lidt slidt udtryk kan kalde brødre i ånden.

Wikke & Rasmussen spiller måske ikke på de samme instrumenter, men de spiller i samme toneart og takt, det være sig efter noder eller i ren improvisation. Og ser man nærmere efter, finder man også ud af, at der er ligheder mellem dem, f.eks. i deres opvækst, som må have givet dem en større samhørighed, da de først havde fundet sammen og lært hinanden at kende.

Jeg mødte dem første gang for ca. 10 år siden. Det var under optagelserne til Hannibal & Jerry, deres anden spillefilm, og jeg havde besluttet mig for, at de to instruktører skulle på forsiden af filmmagasinet Levende Billeder, som jeg var redaktør af. Jeg fik sat en aftale i stand gennem filmens distributør, og det var med sommerfugle i maven, at jeg drog ud til Islands Brygge, hvor Wikke & Rasmussen holdt til, og hvor optagelserne foregik.

Sommerfugle, fordi jeg jo egentlig følte, at jeg kendte Wikke & Rasmussen i forvejen og havde kendt dem siden begyndelsen af 80’erne, hvor jeg så Robin Hat i fjernsynet og hørte Pas på varerne, Arne i radioen. Jeg var 11-12 år dengang og blev siden ældre med Tonny og Sonny og Brødrene Bisp, Klap-i-Olsen, Mastodont-Svend og alle de andre vidunderligt skøre og mindeværdige figurer, der kom fra Wikke & Rasmussens frodige fantasi og kørte i båndsløjfe på mit livs tv-skærm. Som så mange andre fans – og til dem hører store dele af min generation – havde jeg lært brudstykker af replikker fra de forskellige serier udenad: »Så er der kronhjort, Kurt!«, »Ska’ du ha’ soja i rullen, fuck!« Jeg kunne synge med på Ridder Lykke og Voldsom Volvo og tale længe og begejstret om Henriette Hermansen, Heste-Henry og Reinhardt og Kurt, far og søn, og deres desperate kamp mod den skruppelløse Tannhäuser-koncern.

Wikke & Rasmussen betød lige så meget for mig i min opvækst, som jeg tror, at Monty Python gjorde for Michael, og rockmusikken gjorde for Steen. De definerede et anarkistisk frirum, hvor min fantasi og humoristiske sans fik lov til at boltre sig. Som den amerikanske forfatter Michael Chabon har udtrykt det, om nogle af sine egne forbilleder: »They baked files into cakes and, on occasion, for a wondrous moment, made the walls of my prison disappear.« Derfor var jeg nervøs, dengang i 1996. Det var et par af mine helt store idoler, jeg skulle møde.

En lille blå skurvogn

På det tidspunkt, i anden halvdel af 90’erne, holdt Wikke & Rasmussen og Græsted Film & Fjernsyn til i deres lille, blå og spartansk indrettede, men hyggelige skurvogn på Islands Brygge med udsigt til Københavns Havn. Det var lige ved siden af Langebro, nogenlunde samme sted, som havnebadet ligger i dag. Det var lang tid før Filmbyen i Avedøre, og Wikke & Rasmussen havde lejet sig ind hos et andet, lille filmselskab, Columbus, der tilmed havde nogle små filmstudier i en, sådan husker jeg det, faldefærdig bygning bagest på det indhegnede område, de rådede over.

Det var i de studier, at Michael og Steen opholdt sig, da jeg dukkede op. De var i fuld gang med at lave nogle af de sidste optagelser til Hannibal & Jerry (1997), deres blot anden spillefilm efter Russian Pizza Blues(1992). Studierne var trange og varme, og der var mange mennesker presset sammen på det lille område, hvilket kun forstærkede følelsen af klaustrofobi. I det ene studie havde man opført familien Didriksens dagligstue, og i det andet var man ved at gøre klar til en af de mere kuriøse scener i filmen, nemlig et klip fra den tv-serie, Rasmus og Rollo, som filmens skurk, Onkel Morfar, vil lave med drengen Hannibals talende hund, Jerry.

Scenen, der blev skudt på en baggrund af snedækkede bjerge, involverede blandt andet en lille hund med et stort ølanker om halsen og en mand iført tophue, stort overskæg og lederhosen. Til at begynde med kunne jeg ikke se, hvem manden var, men pludselig gik det op for mig, at det var ingen andre end Peter Aalbæk Jensen, medejer af Zentropa og Lars von Triers producent og en af Wikke & Rasmussens gamle venner – han spillede en mindre rolle, da Russian Pizza Blues skulle finansieres, og har gennem Zentropa medvirket på alle parrets senere film.

Det var en meget mærkelig oplevelse for en ung filmjournalist som mig – jeg var 24 år på det tidspunkt – og det blev ikke mindre mærkeligt af, at scenen, efter at være optaget på dansk, også blev optaget på engelsk. Jeg fik senere at vide, at man havde ambitioner om at udsende Hannibal & Jerry i en engelsksproget udgave, hvorfor det ville passe bedre med mundbevægelserne, når den skulle eftersynkroniseres, hvis personerne sagde de rigtige ord. Idéen blev opgivet – det var vist for dyrt at realisere – men der findes faktisk en udgave af filmen, hvor alle de medvirkende taler engelsk. Jeg har ikke set hele den engelske udgave – kun nogle få klip med Rasmus og Rollo – men har fået at vide, at det skulle være ganske bizart og underholdende.

Det var midt i denne malstrøm af aktivitet og organiseret excentricitet, at jeg fik lov til at tale med Michael og Steen. Det foregik naturligvis i skurvognen, og ligesom så mange andre før og efter mig oplevede jeg, hvorledes de to kunne tale og tale og gøre hinandens sætninger færdige og sidde og grine indforstået af egne vittigheder og oplevelser og situationer, de pludselig kom til at tænke på.

Jeg husker disse, mine første timer i skurvognen som en udelt fornøjelse, og jeg bilder mig ind, at jeg, allerede da jeg gik derfra, tumlede med idéen om at skrive en bog om Wikke & Rasmussen. Det var indlysende for mig, at de fortjente en monografi, et digert værk, der kunne hylde deres helt særlige humor og stil og unikke placering i dansk film og tv. Jeg skrev min artikel til Levende Billeder, og som blev bragt op til premieren på Hannibal & Jerry, og så skrev jeg et brev til Wikke & Rasmussen og foreslog dem at lade mig være deres officielle biograf.

Bogen der blev væk

Til min store overraskelse sagde de ja, og det var så den egentlige begyndelse på det, der nu endelig er blevet til en færdig bog og forhåbentlig en lystfuld og sjov og informativ og overraskende rejse gennem deres særegne univers. At der skulle gå 10 år fra idé til færdig bog havde jeg ikke regnet med – jeg ved ikke, hvad Michael og Steen havde regnet med, men de har aldrig været andet end imødekommende, når jeg har henvendt mig til dem med mine mange spørgsmål og ønsker om at låne den og den udsendelse og film og de og de avisudklip og billeder. I de 10 år, der er gået, har de dog heller ikke undladt at stikke til mig og med slet skjult morskab nævne »bogen, der blev væk«.

Det skal siges, at jeg til at begynde med faktisk brugte en del tid og kræfter på at få projektet på benene. Jeg lavede lister, synopser, researchede og talte med alle, der havde haft noget med Wikke & Rasmussen at gøre, og som gad at tale med mig – inklusiv Wikke & Rasmussen selv. Samtidig forberedte de allerede en ny film, Motello, som jeg var så heldig at få lov at følge optagelserne til. Jeg tilbragte flere uger – sådan føltes det i hvert fald – på et gammelt motorvejsmotel sammen med Wikke & Rasmussen, filmholdet og skuespillere som Bjarne Henriksen, Sidse Babett Knudsen, Solbjørg Højfeldt, Allan Olsen, Peter Frödin, Peter Reichardt, Pia Vieth og Bent Warburg, der udgjorde den, set i bakspejlet, noget specielle rolleliste.

Jeg husker ikke så meget fra selve optagelserne, men jeg har for nylig fundet en af de utvivlsomt mange notesbøger, jeg fyldte med vigtige iagttagelser og tanker, mens jeg hang ud på det gamle motel. Blandt andet sad jeg en aften og talte med Allan Olsen, der efter nogle svære år fik et comeback med Motello og sin rolle som Romeo over for Sidse Babett Knudsens Julie. Den dag, fortalte han, var det lige præcis 20 år siden, at hans far havde skrevet under på hans første filmkontrakt.

Danmarks Radios Børne- og Ungdomsafdeling blev oprettet i 1968 med den 33-årige tv-veteran Mogens Vemmer som sin første chef.

En anden aften skulle huset bag motellet brændes af som en del af filmens klimaks. Special effects-manden Hummer Høimark var blevet tilkaldt og gik og riggede huset, der egentlig kun var en hurtigt sammentømret, men overbevisende kulisse, til med sprængstoffer og gasledninger. Høimark er kendt for sine indimellem lidt vilde effekter, og der var en vis nervøsitet at spore hos ikke mindst Wikke & Rasmussen. De havde jo også kun én chance til at optage scenen. Der var hverken tid eller penge til at bygge huset op igen. Brandvæsenet og naboerne havde, som reglerne foreskriver i den slags situationer, fået brev om en »kontrolleret afbrænding,« men det endte med en eksplosion af de større, der kom til at se ret flot ud i den færdige film. Og ingen kom til skade.

Jeg prøvede også at danne mig et indtryk af, hvordan de to instruktører arbejdede. Det var ikke altid nemt, fordi de tog deres interne diskussioner i enerum – i et af motellets værelser – og her havde ingen andre adgang. Men under optagelserne var der generelt en god stemning, og Michael og Steen forstod at dele arbejdet mellem sig, så ingen blev stressede eller forvirrede. Kun én af dem talte, når noget skulle siges, og hvor Steen ofte tog sig af skuespillerne, var Michael mere fokuseret på teknikken. Alle valg og beslutninger, fornemmede man, var nøje blevet debatteret og gennemtygget på forhånd, og de to vidste præcis, hvad de ville have og ikke have. Og det opnåede de som regel med et smil og opmuntrende ord til filmhold og skuespillere.

Kun én gang mærkede jeg frustrationer komme op til overfladen, og det var en af de sidste dage, hvor der skulle laves et kompliceret kranskud fra gadeniveau og højt op i luften. Der var nogen usikkerhed hos kameraholdet om, hvordan skuddet skulle laves, og det resulterede i et par irriterede udbrud fra Wikke & Rasmussen, som havde fået at vide, at alt var testet og planlagt, og som bestemt ikke var interesseret i at spilde for meget af den i forvejen sparsomme tid på den på alle måder billige produktion. De stillede store krav til deres medarbejdere, men også til sig selv, blandt andet ved at de også spillede vigtige roller i filmen.

Ægte auteurer

Efterhånden følte jeg, at jeg kom længere og længere ind i Wikke & Rasmussens verden og fik stor forståelse for deres tankegang og metode. Men det var ikke nok. Intet bogforlag turde binde an med projektet. Set i bakspejlet må jeg erkende, at sandheden jo nok er, at de ikke turde binde an med mig, en ung, halvstuderet røver af en filmredaktør uden meget at have noget som helst i. Jeg fik det ene afslag efter det andet, og jeg skal da gerne indrømme, at jeg blev mere og mere mismodig for hver gang.

Specielt ét afslag husker jeg, fordi det som det eneste tog stilling til Wikke & Rasmussen som emne og ikke blot sagde nej, fordi det var svært at sælge filmbøger i Danmark. Brevet, der er dateret den 2. april 1997, kom fra et stort, dansk forlag, som ikke mente, at »de to har den fornødne tyngde til en udgivelse. Tidligere har vi haft bøger om franske film, Filmkunst, Hitchcock, Fassbinder og Kieslowski på programmet, men det har også været emner med tilstrækkelig tyngde til at bære en bog. Wikke og Rasmussen forekommer derimod at være for overfladiske til sådan noget.«

Dengang sårede brevet mig, måske mest på Michael og Steens vegne, og jeg tror ikke, at jeg nogensinde har vist dem det. Jeg synes, at det er et meget godt eksempel på, hvordan nogle mennesker ikke helt har forstået, hvad det er, de to mænd fra Græsted Film & Fjernsyn laver. Det er rigtigt, at de især tidligt i deres karriere lod sig inspirere af andre, og at der er elementer i deres film og tv-serier, som kunne minde om alt fra Steven Spielberg, deadpan-mestrene Jim Jarmusch og Aki Kaurismäki til Monty Python og Hasse og Tage.

Men Wikke & Rasmussen har for længst fundet deres helt eget udtryk og egen måde at gøre tingene på. Der findes ingen andre som dem, hverken i Danmark eller resten af verden. De er originale, begavede, fantasifulde, musikalske og hjertevarme filmpoeter, og hvad man så end mener om det, de laver, kan man ikke frakende dem en kunstnerisk kompromisløshed og tematisk egenart, der gør dem til auteurer i ordets egentlige betydning. Ligesom med Hitchcock er man er aldrig i tvivl om, hvornår man ser en af Wikke & Rasmussens film eller tv-serier. De har haft final cut på alt, hvad de har lavet, og har derfor kunnet udvikle deres visuelle og fortællemæssige udtryk helt uafhængig af, hvad andre har ment.

I septembernummeret af Filmmagasinet EKKO – i forbindelse med premieren på Der var engang en dreng... – hylder tv-værten Clement Behrendt Kjersgaard Wikke & Rasmussen: »Men til gengæld er det denne romantiske insisteren, der giver alt, hvad de laver, et sjældent klart personligt udtryk. Sjældent i dansk film, sjældent i det hele taget. Det er det, der kendetegner dem som auteurer, fordi deres romantik netop er ude af takt med tiden. Derfor er den ikke nogen let anvendelig kliché, men tværtimod en dybt personlig, tilvalgt håbefuldhed i en sådan grad, at det altså går ud over filmene, som det i øvrigt går ud over filmenes hovedpersoner. Det er her, at det afslører sig, i hvor høj grad makkerparret er deres film – også når de ikke selv optræder på lærredet.«

Jeg synes også, at der er masser af tyngde i de to, selv om de er umiddelbare og ligetil som få andre. De har fornyet tv-komikken i Danmark, skubbet til genrekonventionerne, (gen)opfundet den godhjertede satire og givet mange efterhånden tomme romantiske klichéer og nostalgiske traditioner deres værdi og indhold tilbage. Og i dag, inden for eventyrets rammer, fortæller de magiske, forførende historier om dig og mig og vores børn. Altid med en lykkelig slutning, fordi sådan skal det være ifølge lex Wikke & Rasmussen – verden er ond nok i forvejen – og altid med en sang på læben.

Som en tidlig fan, der stædigt holder ved, er det sjovt for mig at kunne introducere mine egne børn for også de gamle Wikke & Rasmussenting. Mine to børn kender allerede og holder meget af Hannibal & Jerry – min dengang treårige søn blev trukket med ind for at se den til en forpremiere i 1997 – og Flyvende farmor, der bare bliver bedre for hver gang, jeg ser den. Og mens vi har ventet på Der var engang en dreng – som fik en lillesøster med vinger, har jeg – sammen med min søn og min fire år yngre datter – moret mig storartet over både Brødrene Bisp og Pas på varerne, Arne, hvilket understreger materialets tidløse kvaliteter og fortæller mig, at min glæde ved Wikke & Rasmussen ikke (kun) er et udslag af forførende nostalgi.

Den nye film er efter min mening noget af det bedste, som de to har lavet. Og det kommer fra én, der faldt i gryden som spæd og holder umådeligt meget af alt, hvad de har lavet. Denne bog har været 10 år undervejs, og den er skrevet med kærlighed og som en hyldest til to mennesker, der fortsætter med at gøre min og mange andres verden til et bedre sted at være.

Fra Rødovre

til Hvalsøspillemændene,

fra Dragør

til Græsted Radio

Steen Rasmussen er født den 9. september 1949 og boede de første 13 år af sit liv i Rødovre. Han er søn af to skolelærere, og faren, der var fysiklærer, fik i 1962 arbejde som skoleinspektør på en skole i Kirke Hyllinge, hvorfor familien meget mod 13-årige Steens vilje måtte forlade byen og flytte ud på landet. »Der var totalt tavst på bagsædet hele vejen fra Rødovre og til Kirke Hyllinge,« siger han om det, der skulle blive et af de største vendepunkter i hans liv – og som er en del af forklaringen på de mange biler i Wikke & Rasmussens produktioner og parrets forkærlighed for midtsjællandske lokaliteter og dialekter.

Hans Henrik Bærentsen (tv.) og Michael Wikke under optagelserne til Robin Hat.

Xxxxx xxx xxxxx.

»Efter tre uger var jeg i gang med at køre traktor. Jeg fandt mig selv i Kirke Hyllinge, og jeg betragter stadig Kirke Hyllinge som mit virkelige hjem. Mekanikeren Reinhardt fra Tannhäuser-sagaen i Sonny Soufflé Chok Show, det er mig selv. Jeg blev bidt af en gal mekaniker i Kirke Hyllinge, og hele mit livsgrundlag ændrede sig.«

I midten af 1960’erne begyndte en stadig ung Steen på Roskilde Katedralskole. Musik havde stor indflydelse på hans liv, og han beskriver sig selv som en »piberygende, hashrygende syreflipper«, der lyttede til både Beatles og Jimi Hendrix. På skolen blev han gode venner med nogle musikere, som spillede folkesange, og de startede et rockband. Steen havde tidligere skrevet digte og såmænd også et teaterstykke, som eleverne på Kirke Hyllinge Skole opførte i slutningen af realskolen, og det blev besluttet, at han skulle skrive teksterne til bandet.

Efter gymnasiet flyttede Steen i kollektiv i Rødovre. Han tog sig en lærereksamen, som han aldrig har brugt, og startede endnu et rockband, som kaldte sig Vindharpen inspireret af den færøske forfatter William Heinesens roman om musik og kærlighed, De fortabte spillemænd. Vindharpen havde store ambitioner, men kom aldrig ud at spille.

Steen var tekstforfatter og forsanger og med egne ord ikke verdensmester i at spille på noget. »Jeg sang heller ikke godt,« siger han, »men det var også det indholdsmæssige, der betød noget. Jeg var lyrikeren, og dengang udtrykte lyrikere sig med stemmen. Et af vores numre hed Vanløse hunde – en ode til himmelhvælvet over Damhussøen.«

Så dukkede countryrocken op med folk som Bob Dylan og Crosby Stills & Nash i spidsen, og Steen Rasmussen og hans venner søgte tilbage til deres rødder. De flyttede væk fra byen igen, til Hvalsø, hvor Steen stadig bor, og startede Hvalsøspillemændene, der inspireret af blandt andre amerikanske The Byrds skulle vise sig at være et langt mere holdbart og populært band end Vindharpen.

Danmarks Radios Børne- og Ungdomsafdeling blev oprettet i 1968 med den 33-årige tv-veteran Mogens Vemmer som sin første chef.

Det var i begyndelsen af 1970’erne, og Hvalsøspillemændene, et fire mand stort akustisk orkester klædt i løse, hvide gevandter, kunne spille på hvad som helst og havde succes med sin folkemusik. Bandet stillede sig i folkets tjeneste og ydede musikalsk opbakning til de strejkende typografer på Politiken og optrådte med de syngende værftsarbejdere fra Lindøværftet. »Mødet mellem os indiske flippere og hardcore venstreorienterede værftsarbejdere var så langt ude,« siger Steen Rasmussen. »Værftsarbejderne var så langt ude i deres politiske univers, at de ikke kunne være medlem af noget dansk parti og i stedet meldte sig ind i et svensk.«

Steen the Great Dane Show

Inden længe udgav Hvalsøspillemændene en single, derefter den første lp. De blev mere og mere elektriske, fik flere medlemmer, blandt andre violinisten og sangerinden Mathilde, og havde stor succes. De spillede overalt i Danmark, også på Roskilde Festivalens Orange scene, og varmede op for både britiske The Kinks og danske Gasolin’. Under indspilningerne til den første plade mødte Steen Rasmussen en ung lydtekniker ved navn Stig Kreutzfeldt, som i 1980’erne fik sin egen succesfulde karriere som den ene halvdel af duoen Rugsted og Kreutzfeldt, og som også har sat musik til en række af Wikke & Rasmussens tekster.

Det blev til i alt tre lp’er med Hvalsøspillemændene, før Steen sagde stop: »Jeg levede af at være musiker i næsten 10 år uden at være særlig god til det. Jeg sang ikke godt. Jeg var en god entertainer, og mit sangskriveri blev bedre og bedre. Det kan jeg se nu. Det er en helt bestemt stil, jeg skriver i, også i dag. De har popsange-format, men også en litterær kant ved at insistere på et større indhold end den traditionelle popsang. Jeg elsker at skrive tekster til musik, og jeg elsker teamwork, men jeg var utilfreds med min egen præstation og af den konstante sammenblanding af politik og musik, som hørte 1970’erne til.«

on the road

Parret bosatte sig i en lille by ved kysten i det sydlige Californien, Karlstadt, og Steen fik arbejde som mekaniker på et jeepværksted. Det gode vejr og rolige tempo passede ham strålende, han arbejdede med biler, malede og skrev og begyndte at surfe.