Kajs grønlandskrønike - magt, håb og kampe på vejen mod det moderne Grønland
Susanne Christiansen

© Susanne Christiansen & Informations Forlag 2015
1. udgave 2015
ISBN: 9788775148158

eBogen er lavet med Telling

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

Susanne Christiansen

Kajs grønlandskrønike

- magt, håb og kampe på vejen mod det moderne Grønland

Informations Forlag

Forord

”Jeg er blevet betragtet som eksotisk eskimo fra fjerne egne og er i dag en ombejlet inuit i et af den globaliserede verdens centre”

Kaj Kleist

Denne grønlandskrønike fortæller Grønlands moderne historie fra midten af det forrige århundrede og til i dag – de sidste 65 år. Ved at flette Kaj Kleists erindringer sammen med en beskrivelse af Grønlands vej fra koloni og udkantsamt til selvstyre og et af de globale centre søger bogen at fortælle den nyeste grønlandske historie, som den ser ud med grønlandske øjne. Bogen er ikke en traditionel erindringsbog, men en moderne historiebog – levendegjort gennem personlige oplevelser.

Kajs grønlandskrønike henvender sig til alle, der interesserer sig for Grønland og ønsker at forstå, hvorfor samfundet ser ud, som det gør i dag. Hvordan blev de beslutninger truffet, som har banet vejen for det moderne Grønland, forholdet til Danmark og Rigsfællesskabet og landets politik i forhold til en mulig fremtid som en eventuel selvstændig nation i den arktiske region.

Bogen er et forsøg på at favne bredt og formidle Grønlands politiske historie for den, der måske skal besøge landet for første gang og gerne vil have en indsigt i, hvordan et land med 56.000 mennesker spredt ud over verdens største ø har kæmpet for og stadig arbejder på at skabe en moderne nation. Men bogen er også henvendt til de mennesker, der bor, har boet eller på anden måde har tilknytning til landet – for slet ikke at glemme alle ’grønlandsnørderne’, der levende følger med i landets udvikling og gerne vil have et samtidshistorisk indblik i det maskinrum, hvor beslutningerne er blevet truffet. Endelig henvender den sig også til læsere, der er interesseret i den almene og kulturelle historie om en tidligere koloni og de udfordringer med hensyn til sproglig og kulturel identitet, selvstændiggørelse, magtmisbrug og elitisme, der har været kendetegnet for mange af de unge nationers udviklingssproces. Centralt i den udviklingsproces stod en politisk elite, som først kæmpede en politisk kamp for frigørelse og senere fik regeringsmagten.

Bogen giver gennem Kaj Kleist et sjældent indblik i de overvejelser, magtkampe og tanker, som var med til at skabe Hjemmestyret og forme landets udvikling fra hjemmestyre til selvstyre og de centrale overvejelser frem mod Grønland som en måske kommende minenation – i eller uden for Rigsfællesskabet.

Kaj Kleist bærer hele den grønlandske overklasses historie i sig. Han har været barn under det danske koloniherre dømme, teenager, da Grønland var et amt i Danmark, ung studerende i oprørets 60’ere i København, med blandt de unge, der kæmpede og fik hjemmestyre i 70’erne, han var med til at konsolidere Hjemmestyret i 80’erne og i 90’erne, og i 00’erne var han hjemmestyredirektør og den grå eminence bag de centrale beslutninger i Grønland. I 10’erne, da sønnerne i næste generation er ved at tage over, står han som den grønlandske forbindelse til et af Grønlands måske kommende storskala- mineprojekter: Jernminen i Isua.

Jeg lærte Kaj Kleist at kende i 1979 – året for Hjemmestyrets indførelse – da vi begge læste historie i København. Vi har derefter holdt kontakten – nogle år mere sporadisk end andre. Jeg fik ideen til bogen efter en kort kop kaffe i Nuuk i 2009 på dagen for indførelsen af Selvstyret – 30 år efter vores første møde – og spurgte ham, om han ville være interesseret i at fortælle sine erindringer. Det var vigtigt for mig og for bogen, at Kaj var villig til at tale åbent om sejre og nederlag og også om den mere kontroversielle del af historien. Jeg bad ham derfor indvillige i, at han ikke kunne redigere i det endelige resultat. Kaj tænkte over det i et års tid, og så sagde han ja. Han syntes, det var vigtigt, at kommende generationer forstod deres historie, og det ville han gerne bidrage med.

Forude kom til at ligge mange møder i både Grønland og Danmark. Bevæbnet med båndoptager og computer har jeg i timevis siddet over for Kaj, der fortalte. Kajs erindringer er blevet efterprøvet ved interviews med mange venner og ”fjender”, politikere, embedsfolk og journalister, og det hele er flettet sammen med en beskrivelse af den generelle grønlandske historie, der helt og holdent bygger på min research gennem bøger, artikler og primære kilder. Denne beskrivelse er derfor i sidste ende mit ansvar som historiker og journalist.

Min egen fascination af Grønland går helt tilbage til 1964, hvor min far – der også var journalist – kom tilbage fra en reportagerejse langs den grønlandske vestkyst. Med sig havde han 1800 lysbilleder, som han kom i glas og tapede langs kanten. De blev fremvist ved langvarigt lysbilledshow i dagligstuen, hvor det ene lysbillede blev skubbet ind foran lyskeglen, mens det andet blev skiftet. Selvom det var interessant, var det også lang tid for en lille pige at sidde stille, men ikke mere kedeligt end, at jeg altid er vendt tilbage til øen mod nord. Jeg besøgte Grønland for første gang i 1991, og sidenhen er det blevet til mange reportage- og turistrejser og en del timers radioudsendelser.

Bogen er delt op i seks dele, der kronologisk bevæger sig frem til i dag. Hver del indeholder fem tematiske kapitler. Det vil være muligt at springe rundt imellem delene og kapitlerne og læse det, der har umiddelbar interesse, men der sker absolut ikke noget med overblikket og forståelsen for den historiske udvikling ved at læse bogen fortløbende. Jeg har for læsbarhedens skyld valgt at bruge så få navne som muligt og kun, hvor jeg skønnede, det var absolut nødvendigt. Jeg har valgt at bruge de grønlandske navne på byerne hele bogen igennem, selvom de danske navne blev brugt frem til Hjemmestyrets indførelse. Bogens kort viser både grønlandske og danske navne.

Tilbage er kun at sige god læselyst om det fascinerende og forunderlige land og ikke mindst dets folk.

Januar 2015

PRoLoG

Brylluppet

Kaj og Else smilede hemmelighedsfuldt, da de satte vielsesringene på hinandens fingre. De vidste noget, som ingen andre i kirken kunne se. I Kajs ring stod der Lise i stedet for Else. Men de var alligevel lykkelige og ikke i tvivl om, at guldsmeden 3500 km væk nok skulle få rettet fejlen, selvom han havde hørt forkert i telefonen.

Det var nok også den eneste skønhedsplet, der var på dette bryllup i Qaqortoq den 29. juli 1971. Det skulle da lige være vejret, der ikke bød på sol, men i stedet en smule finregn. Kajs far, den hvidhårede provst for Sydgrønland, havde netop med sin myndige røst sagt de kendte ord ”så forkynder jeg jer nu at være ægtefolk både for Gud og for mennesker” og var parat til at give sønnen i den hvide anorak og Else i grønlandsk nationaldragt sin velsignelse. Hun var ung, endnu ikke fyldt 21 og så fin og så tynd, at hun uden problemer kunne passe den dragt, hun blev konfirmeret i. Hendes hår, der var nypermanentet i dagens anledning, stod som et lyst brus af krøller oven over det mangefarvede perlebroderi på nationaldragtens bærestykke.

Den røde trækirke lå midt i byen. Indvendigt var kirken malet hvid, og de høje vinduer betød, at der næsten var lysere inde end udenfor. Kajs far gav velsignelsen og så gennem sine mørke hornbriller fra alteret nedover stolerækkerne. Her sad hele den sydgrønlandske elite og en stor del af de klaner, der havde haft og stadig havde indflydelse i Grønland. Det var de kendte grønlandske familier, kvinderne klædt i fine frakker og mændene i hvide anorakker. Familierne stammede for det meste fra Sydgrønland og var giftet ind i hinanden på kryds og tværs. Udover Kleistfamilien var Lund-, Motzfeldt-, Egede-, Chemnitz-, Lynge- og Høeghfamilierne alle repræsenteret. Det var samtidig en selvfølge og næsten så sikkert som det amen, provsten havde sagt for lidt siden, at de unge – som de børn af eliten, de var – i fremtiden ville få stor indflydelse. En formodning, som kom til at holde stik, såvel for disse unge i Grønland som for sønner og døtre af eliten i mange andre nye demokratier verden over.

Rink Kleists prædiken havde naturligvis indeholdt budskabet om næstekærlighed, som er så afgørende for den grønlandske fortolkning af kristendommen. Husk at hjælpe din næste, dine nærmeste, din familie og venner. En forståelse, der var helt i pagt med den tidligere grønlandske naturreligion. Rink havde sluttet med ordene fra det gamle testamente: ”Han bevarer udgangen og indgangen fra nu af og i al evighed”. Gud er med dig fra det gamle og ind i det nye. Det kunne næsten ikke være mere profetisk i denne brydningstid for Grønland. Valget af salmer havde ikke været svært, for begge Kajs bedstefædre, Josva Kleist og Grønlands svar på danske Oehlenschläger, Henrik Lund, havde været salmeforfattere.

Kaj var det fjerde barn i rækken af i alt otte børn. Fem drenge og tre piger. Faderen havde håbet, at Kaj skulle blive den første i familien, der fik en dansk teologisk embedseksamen. Måske kunne Kaj blive Grønlands første grønlandske biskop. Hvad ingen vidste denne sidste dag i juli, var, at Kaj fik endnu større indflydelse på Grønlands udvikling end biskoppen. Kaj blev den centrale embedsmand, der fik styret det unge grønlandske demokrati på vejen fra Hjemmestyre til Selvstyre. En vej, der var brolagt med ukendte udfordringer, sejre, men også masser af fortielser og hemmeligheder. Som pensionist kom han desuden til at stå midt i Grønlands store mineeventyr.

Her på en af de sidste dage i juli 1971 gik det unge brudepar hånd i hånd ned langs stolerækkerne og ud af kirken. Efter brudeparret fulgte en på alle måder selvbevidst forsamling af grønlændere suppleret af Qaqortoqs danske spidser: lægen, handelsbestyreren og telegrafisten. Følget begav sig den korte vej fra kirken til præstegården, hvor der blev budt på kaffe og sherry. Det var ikke særligt koldt, over 15 grader, og det var holdt op med at regne. Selvom stenene endnu var glatte af finregnen, var der ingen, der faldt. De ældre blev støttet af de unge. Men bag den disciplinerede ro hos de 70 kvinder og mænd i dette optog gemte der sig store uenigheder om Grønlands nutid og fremtid. Grønland var på det tidspunkt stadig et amt i landet langt mod syd, og netop i disse år krævede de unge, at grønlænderne skulle frigøre sig fra det danske kolonistyre. Kaj var en af disse unge, som ivrigt tog del i debatter og kampagner.

Kaj og Else gik midt i det, der nærmest lignede en procession. Else med sin brudebuket i hånden, der bestod af rigtige blomster, som her i Sydgrønland ikke var den sjældenhed, som det ville være længere nordpå. Valmuer i alle mulige farver plukket samme dag af hendes svigermor i borgmesterens have. Hun gik sammen med sin familie. Bedstefar, mor og stedfar, brødrene, onklerne og tanterne. De var for de flestes vedkommende kommet fra Arsuk. Fløjet hertil i helikopter. Hendes biologiske danske far, som hun aldrig havde haft kontakt til, var død nogle år tidligere. Kaj gik sammen med sin forlover, storebroren Hans. De snakkede om, hvor dejligt det var, at alle otte søskende var samlet. Det var blot anden gang nogensinde, at det kunne lade sig gøre, og det skulle vise sig også at være den sidste. Det var svært at rejse i det store land, og ofte befandt en eller flere i familien sig uden for landets grænser. Kaj selv havde ufrivilligt tilbragt flere af sine barndomsår i Danmark.

I præstegården blev der pakket gaver ud, praktiske ting til husholdningen, og Kaj skiftede til et mørkt jakkesæt, mens Else krøb i en enkel, ungdommelig, lang hvid kjole og hvide sko. En af byens få biler kørte dem de 300 meter til forsamlingshuset.

Middagen en dansk-grønlandsk blanding

Bordene var placeret i en hestesko, dugene var hvide og servietterne grønne ligesom farven på trævæggene. På bordene stod hvide stearinlys, også selvom de store vinduer gav så meget midsommerlys natten lang, at det egentlig ikke gav mening at tænde dem. Det var Kajs mor, den stille og kønne Ase, der stod for middagen. Hun var vant til at have et stort hushold. Ikke alene havde hun mange børn, men lige meget, hvor i Grønland, de havde boet, havde præstens bolig været dér, hvor byens folk samledes. Hun havde dog altid haft mindst en pige i huset til at hjælpe sig.

Næsten symbolsk, men sikkert ikke bevidst, bestod bryllupsmiddagen af både danske og grønlandske råvarer som en uhørlig kommentar til diskussionen om Grønlands tilknytning til Danmark og sammenblandingen af den danske og grønlandske kultur. Elses onkel havde sejlet sin lille motorbåd fra Arsuk til Qaqortoq og havde undervejs fanget de ørreder, der pyntet med rejer og mayonnaise udgjorde forretten. Hovedretten var flæskesteg med sprød svær, brun sovs, kartofler og grøn salat. Det var uvist for Kaj og Else, hvorfor Sydgrønlands traditionelle fårekød var skiftet ud med svinekød fra Danmark. Enten var det ikke slagtesæson for de lokale får, eller også skulle middagen være fin, og det blev den så af importen sydfra. Desserten bestod helt traditionelt af is med vafler.

Kaj og Else nippede til maden – begge spændte på Kajs tale. Det var jo svært at skulle sige noget over for alle disse betydningsfulde mænd og kvinder. Snakken gik livligt ved bordene, men ikke om den aktuelle politiske situation. Særligt de ældre var ikke vant til at snakke om politik, for det var der ikke tradition for. Konflikter skulle for enhver pris undgås. Selvom der var uenighed, var det vigtigt, at familierne holdt sammen. Det var den lære, som grønlænderne havde draget gennem århundreder. De var jo ikke så mange, naturen var barsk, og derfor var uenighed potentielt farlig. Blandt de unge var det anderledes, og selvfølgelig blev der også i krogene snakket om det sidste valg til Landsrådet, hvor to unge havde væltet de gamle af pinden. Kaj og tre af hans brødre havde været aktive i den netop overståede valgkamp til Grønlands Landsråd, hvor den unge Lars Emil Johansen blev valgt ind i Nuuk, mens Jonathan Motzfeldt – den senere landsfader – blev valgt ind fra Sydgrønland. Valgene var både et generationsoprør, men også mere end det: En uenighed om Grønlands fremtid og forholdet til danskerne. De unge krævede reel ligestilling mellem grønlændere og danskere. Kajs ældste bror var derimod enig med deres far og mange fra den ældre generation. Han mente, de havde et godt samarbejde med det, som de unge kaldte de danske koloniherrer, og at ligestilling nok skulle komme med tiden, hvis blot grønlænderne havde tålmodighed. Den næstyngste bror mente modsat alle andre, at kampagner og valg ikke var tilstrækkelige til at smide danskerne ud. Der skulle en voldelig revolution til. Her rystede Kaj på hovedet og grinede. Hans lillebror var den eneste af brødrene, der aldrig havde gået på jagt, så hvordan havde han overhovedet tænkt sig at håndtere et skydevåben, når revolutionen kaldte? Men uanset uenighederne deltog den unge generation aktivt i samfundsdebatten, som det jo også var forventet af disse børn af den grønlandske overklasse.

De mange taler til brudeparret styrede naturligvis behændigt uden om disse politiske uenigheder. Elses bedstemor stillede sig op og sang Elses kælesang – den sang, hun havde sunget for hende lige fra Elses tidlige barndom – så gæsterne var henrykte. Men det smukkeste var dog, da bedstefar Henrik Lunds sang Ilaanni unnulermat (En aftenstund) blev sunget. Gæsterne sang så smukt flerstemmigt, at tagene var ved at springe op, som en grønlandsk talemåde lyder. Endelig blev det Kajs tur til at holde brudgommens obligatoriske tale. Han kom ikke ret langt, før han begyndte at tude. Det var et af de få øjeblikke i Kajs liv, hvor han blev rørt og viste det. Folk klappede højt, og ingen tænkte over, at Kaj havde noget sværere ved at holde taler på grønlandsk end de fleste. Han havde nemlig været så meget i Danmark i de afgørende år af sin barndom – på to ufrivillige ophold, der på mange måder blev afgørende for hele hans liv – så det ind imellem var svært for ham at afgøre, hvad der var hans første modersmål. Men den sørgelige del af sin barndom tænkte Kaj nu ikke så meget over på denne særlige dag, som var noget af det dejligste, han havde oplevet.

En af Kajs bedste venner spillede op til brudevalsen på sin harmonika, og derefter fik musikken næsten alle, unge som gamle, ud på dansegulvet. Særligt når der blev spillet op til en grønlandsk polka. Det blev derfor hurtigt midnat, hvor Kajs far til brudeparrets festglade ærgrelse klappede i hænderne og fortalte, at brudebilen nu holdt udenfor, parat til at køre dem til præstegården. Kaj og Else blev sendt af sted ud i den lyse sommernat. Da de var på vej ind i præstegården, lød det nede fra den lille træbro over elven: ”Kaj, husk du skal bære hende over dørtrinnet”, og det gjorde han.

DEL 1

DANmARK tuR-REtuR

(1950 – 1967)

Kapitel 1

Indlagt på kysthospitalet i fire år

En dag i juni 1952 lagde en norsk sælfangerbåd til i Københavns Havn. På kajen holdt en ambulance, som skulle hente en otte-årig grønlandsk dreng i en grøn sweater og derefter transportere ham til Kommunehospitalet ved Søerne. Det var Kaj Kleist, der havde sejlet den lange vej fra Ittoqqortoormiit. Han havde sejlet alene med sælfangerne uden forældre eller anden familie, men da han kom til hospitalet, ventede hans faster. Hun boede i Søborg nord for København og var gift med en dansk professor. Kaj glædede sig til at skulle være sammen med dem om sommeren, mens han gik til undersøgelser på hospitalet, inden han skulle hjem til Grønland igen til efteråret. Hvad Kaj ikke vidste på det tidspunkt, var, at de fire måneder, han troede, han skulle være i Danmark, blev til fire år. År der fik afgørende betydning for resten af hans liv.

Kaj blev straks ved ankomsten til hospitalet lagt i en hospitalsseng, men han kunne ikke forstå, hvad der blev sagt. Hans faster fungerede som tolk, når lægen spurgte Kaj, hvad der var sket. Kaj huskede, at det skete en dag sidste efterår, hvor det var blevet mørkt, og børnene legede inde i huset. Pludselig sagde Kajs søster, at der stod et spøgelse bag ved ham, og han blev så forskrækket, at han løb lige ind i den trappe, som førte ovenpå. Han slog sig meget især på ryggen og hoften, men det var først næste dag, at han mærkede det. Da han næste morgen stod og børstede tænder, besvimede han og blev båret i seng. Lægen kom, og alle var enige om, at han skulle til Danmark, når der til foråret kom skib frem til byen. Kaj lå kun i sengen i en uge, ellers legede han med de andre, selvom han efter sammenstødet med trappen haltede en smule.

Kaj fortalte sin faster, at hans familie havde det godt. Han havde været rundt til samtlige huse for at sige farvel i sin nye, grønne sweater, som hans mor havde strikket. Han havde sagt til dem, at han kom igen efter sommeren og inden efteråret, da isen satte en stopper for, at skibe kunne sejle så langt nordpå. Lægerne på Kommunehospitalet ville det anderledes. Efter en uges indlæggelse blev han midt i maj sendt videre til Kysthospitalet i Kalundborg.

Et hjem med åbne døre

Kaj blev født i Qaqortoq, men flyttede med familien til Ittoqqortoormiit, den nordligste by på Grønlands østkyst, da han var fem år gammel. Familien flyttede, fordi faderen havde fået et præsteembede i byen. Ittoqqortoormiit var meget mindre end den by, Kaj kom fra, med træhuse i mange forskellige farver spredt rundt i sneen. Men det betød ikke så meget. Kaj havde allerede fire søskende, da de flyttede til byen, to, der var ældre end ham og en yngre søster. I løbet af få år kom der endnu to mindre brødre. Det var et varmt hjem, hvor der herskede en kærlig tone. Børnene blev stort set ikke slået, det skulle da være en enkelt lussing i ny og næ, og hvis de ældste havde været for uopdragne, kunne de få stuearrest på toilettet. Familien bedte bordbøn med den karismatiske patriark Rink siddende for bordenden. Om sommeren, hvor det var lyst hele døgnet, legede børnene meget ude, mens de tilsvarende om vinteren trak inden for i mørket. Om foråret, når sneen forsvandt, var det børnenes opgave at samle alt det skrald, der var blevet dækket af sneen. Selve præsteboligen var altid åben for alle byens indbyggere, så selvom byen var lille, var der meget liv omkring Kaj. Faderen var flink til at tage Kaj med på sin slæde, når han skulle til de fjernereliggende bygder for at døbe eller begrave indbyggerne. Det var noget af det, Kaj elskede allermest.

Der var meget få danskere i byen: handelsbestyreren, en læge og en lærer. Dem besøgte Kajs forældre ofte. Hans far talte glimrende dansk, mens moderen kun kunne nogle få gloser. Når de samledes til en middag eller et spil kort, blev de sidste nyheder fra ind- og udland vendt. FN havde presset på over for Danmark og ville have at vide, hvordan kolonien Grønland blev behandlet. Derfor havde den danske statsminister Hans Hedtoft i 1948 besøgt Grønland og var vendt hjem overbevist om, at der skulle gøres noget. Han havde nedsat en Grønlandskommission, hvor der ud over elleve danskere var fem grønlændere som medlemmer. Her var flere af dem i nær familie med Rink og hans kone Ase. For eksempel var den stærke og enlige kvinde i kommissionen Ases moster. I 1950 barslede de med en plan for Grønlands udvikling, den såkaldte G50-plan. Det var meningen, at Grønlands samfund skulle gøres mere åbent, og at grønlænderne nu skulle kunne stemme direkte til et nyt fælles grønlandsk Landsråd, som skulle være rådgivende over for den danske regering.

Små ben i snoretræk

Kalundborg Kysthospital bestod af et virvar af hvide bygninger i to etagers højde, der lå direkte ned til fjorden. Det var blevet bygget ved århundredeskiftet med det formål at tage sig af svagelige børn. Efter krigen var der blevet oprettet specialafdelinger for drenge med knogletuberkulose – også kaldet calvé perthes. Det var det, lægerne mente, Kaj fejlede. Tuberkulose var meget udbredt i Grønland på det tidspunkt.

Da Kaj ankom til hospitalet, blev han øjeblikkeligt lagt i seng, en lav hospitalsseng med tremmegitre ned langs hver side. Den seng blev hans hjem de næste fire år. Langs hvert af hans ben blev en metalskinne fastsurret med bandager, og for enden af hver skinne blev hængt et tungt blylod. På den måde skulle Kaj have benene og hoften i stræk. Elleve andre drenge lå på rad og række med det samme snoretræk. Fem på samme række som Kaj og seks overfor. De var alle sammen på Kajs alder og kom fra hele Danmark, men Kaj var den eneste fra Grønland og dermed også den eneste, der ikke talte dansk. Der var højt til loftet på drengenes stue, og de store vinduer betød, at de havde en fremragende udsigt ud over vandet og som adspredelse kunne følge med i, når skibene sejlede forbi. Kaj forstod ikke, hvorfor han skulle ligge her, og hvorfor han ikke kunne komme hjem til efteråret. Derfor overbeviste han sig selv om, at det var en pligt, han var blevet pålagt. Han skulle blive rask, for på den måde kunne han gøre sine forældre glade.

Snoretrækket med blylodderne måtte kun tages af, når drengene skulle i bad eller på toilettet, ellers, fik drengene at vide, ville de ikke blive raske. Enten opdagede plejepersonalet det ikke, eller også lod de, som om de ikke hørte, at når der var sagt godnat, hægtede drengene lodder og skinner af og tumlede rundt på gulvet mellem sengene. Der gik ikke lang tid, før Kaj kunne forstå dansk, lidt længere tid før han kunne snakke og pjatte med de andre på dansk. Samtidig glemte Kaj lidt efter lidt sit grønlandske. Drengene fik skoleundervisning hver anden dag i to timer. Når 45-årige frøken Jønsson trådte ind ad døren og fortalte alt om regning, dansk og historie, var det et kærkomment afbræk i den ensformige hverdag. De lavede de lektier, som frøken Jønsson havde givet dem for, i sengen og var glade for at have noget at give sig til. Hver af drengene fik et bræt lagt på tværs af sengen, som blev brugt til skrivepult, madbord eller til forskellige former for håndarbejde. Ugens højdepunkt var tirsdag, når avismanden kom med blade som Skipper Skræk og Superman. Superman udkom dog kun de første to år af Kajs ophold.

Det var altid dejligt at få besøg og også dejligt for Kaj, når de andre børn fik besøg, for så kiggede forældrene tit hen til grønlænderen. Netop på det tidspunkt var der nemlig megen snak om Grønland og grønlændere blandt danskere. Grønlænderne var nogle stakler, som skulle hjælpes. Pressen havde fået tilladelse til at besøge landet og fortalte om fattigdom og tuberkulose. G50s planer var ikke nok, der skulle mere gang i udviklingen i Grønland. Grønlænderne skulle være danskere, og i 1953 overgik Grønland formelt fra at være en koloni til at være en del af Danmark. Et amt i Danmark. Og de første grønlandske folketingsmedlemmer blev valgt.

Det glemte modersmål

Efter to år kom Kajs forældre på besøg. De var mellemlandet i Danmark, da de sejlede med skib på vej fra Ittoqqortoormiit på Grønlands østkyst til et nyt job i Qullissat (kulminebyen oppe ved Diskobugten) på Grønlands vestkyst. Kaj var glad og prøvede at snakke grønlandsk især med sin mor, men han havde allerede glemt meget. Selvom Kaj ville leve op til sin pligt og gøre forældrene glade, kunne han ikke være stærk, da de skulle gå. Hans mor huskede mange år efter, hvor hjerteskærende og højt han græd. Plejepersonalet gjorde, hvad de kunne for at tage sig af drengene, men de manglede selvfølgelig den kærlighed, som kun forældre kan give. Kaj udviklede en hårdhed, som han har beskrevet senere i livet: ”Det her var noget, jeg skulle stå igennem, og så var mine følelser ligegyldige. Det forankrede sig dybt i mig og prægede mig for altid. Senere hen havde jeg altid svært ved at vise mine følelser, og det blev svært for mig at blive rigtigt rørt”. En barsk erfaring, der kom Kaj til nytte som øverste embedsmand i et ungt demokrati, når han skulle træffe svære og upopulære beslutninger.

Efter tre år fik Kaj lov til at gå rundt på Kysthospitalet med krykker. Det var naturligvis bedre end altid at ligge i sengen. Men nu ville han hjem til Grønland og familien. Det Grønland som han efterhånden kun havde en meget svag forestilling om, men det måtte være bedre end at vandre rundt her på hospitalet i Kalundborg. Den 12-årige dreng var blevet stædig og satte sig sit første, men absolut ikke sidste mål i livet. Han oksede rundt på krykker, fik stærke overarme og skulle vise dem alle, at nu kunne han gå. Det gav pote, for selvom behandlingen ikke var lykkedes til fulde, og han stadig haltede, blev han alligevel sendt hjem i maj 1956. (Først 50 år senere kunne han gå uden at halte efter en vellykket hofteoperation, denne gang på Rigshospitalet). Opholdet var altså ikke kommet halteriet til livs, men i stedet fik han stærke overarme, en stædig målbevidsthed og et perfekt dansk med fra Kysthospitalet. Alt sammen noget, han brugte mange gange i livet.

Kaj sejlede med skonnerten Fylla til byen Qullissat, hjem til sin familie. De boede i det største hus i byen, der lå lige oven for havnen. Der var en livlig trafik i havnen, når kullet fra minen skulle lastes og sejles væk. Det grønlandske Landsråd havde netop ophævet spiritusforbuddet, hvilket også kunne mærkes i byen og på havnen.

Hjemme ventede forældrene og de mindre søskende. De ældre var allerede flyttet hjemmefra, men til gengæld var der kommet endnu en lillebror, mens Kaj havde været væk, og en lillebror eller -søster var på vej. Glæden var stor, men udfordringerne lige så store. Kaj havde helt glemt sit grønlandske, så han kunne ikke snakke med sin mor. Hvor gerne han end ville fortælle hende, hvor meget han havde savnet hende. Kaj kunne derimod snakke dansk med sin far, hvilket betød, at han knyttede sig tættere til ham end til moderen. Få dage efter skulle Kaj begynde i den grønlandske skole; her snakkede ingen af eleverne dansk, og det var ikke alle, der var lige forstående over for én, der ikke kunne snakke som dem.

Kapitel 2

Kaj ville være den bedste

To 13-årige drenge stod over for hinanden klar til kamp. De skulle som to kamphaner finde ud af, hvem der var stærkest. De havde ternede skjorter, trøjer i blåt og gråt og brune eller sorte, lange vadmelsbukser på. Det var en eftermiddag i august, skoledagen var netop færdig, og alle de ældste elever fra Qullissat skole var samlet i en rundkreds oppe bag kirkegården. Her kom de voksne ikke så tit. Inde i rundkredsen stod de to drenge, der begge var fra skolens næstældste klasse, parat til en regulær slåskamp. De skulle finde ud af, hvem der skulle være fører i deres fælles klasse. Den ene var Kaj, og den anden var Umanak, der var den øverste i det hierarki, der fandtes i klassen. Umanak var en stor og kraftig dreng, hvis far arbejdede i kulminen. Han var gået forrest, når det gjaldt om at mobbe den nye dreng i klassen, der ikke kunne tale grønlandsk. De grinede ad Kaj og lærte ham at sige røv og pik på grønlandsk, men fortalte, at det betød noget helt andet. Det gav lussinger, når de frække ord blev serveret til eftermiddagsteen hjemme i præsteboligen. Kaj besluttede sig derfor for, at han i løbet af meget kort tid ville lære grønlandsk, og at det skulle være slut med mobberiet. Det første krævede flid, det andet krævede handling her og nu. Derfor gik han næste dag i ti-frikvarteret målbevidst hen og udfordrede klassens leder. Ligesom slædehundene, der ved slåskamp afgjorde, hvem der rykker forrest i hierarkiet, skulle rangordenen i Kajs og Umanaks fælles klasse også afgøres på den måde. Umanak kunne ikke andet end at acceptere udfordringen. Han kendte ikke Kajs stærke overarme.

Her i rundkredsen bag kirkegårdens træstakit blandt de hvide trækors så de fleste af skolens ældste elever og nogle få mindre, der havde sneget sig med derop, at Kaj bankede Umanak. Fra den dag var Kaj klassens leder, og det var slut med mobberiet. Hans mål om at lære grønlandsk i en fart gik så godt, at han ved skoleårets afslutning blev den, der fik de højeste karakterer.

Borgerskab og ”slaver”

Kajs forældre holdt som sædvanligt mange selskaber, og her kom både de øverstplacerede grønlændere og danskere sammen. De spillede kort, fik sig en enkelt øl og udvekslede synspunkter om Danmarks og Grønlands fælles fremtid. Helt anderledes så det ud for de mange kulminearbejdere, der måtte bruge dagen på hårdt fysisk arbejde. De gik op til flere kilometer ud til mineindgangen, næsten en kilometer ind i selve minen, før de kunne kravle ind i minegangene med pandelamper og begynde dagens arbejde med at hugge kul. Gangene var ikke mere end 50 cm i højden. Når arbejdsdagen eller -natten var færdig, gik de møgbeskidte samme vej hjem. De fleste huse var små og uden bad, og der boede mange mennesker under samme tag. Her var der ingen eftermiddagste, kortspil eller dannede konversationer. Kaj syntes, at deres liv mest mindede om de forhold, man bød slaver.

Det var nu ikke så meget kulminearbejdernes forhold, der blev snakket om ved kortbordene hos Qullissats borgerskab. Byens handelsforvalter var allerede i 1953 blevet valgt som den ene af de to grønlandske folketingsmedlemmer, efter at Grønland var blevet et amt i Danmark. Det betød, at snakken om Grønlands fremtid var nærværende. Beslutningerne i G50- planen om at højne levestandarden og sundheden gav stor byggeaktivitet. Folk fra de små bygder blev lokket eller truet ind i nye boliger i de større samfund. Det fik den konsekvens, at penge nu fik meget større betydning, end de nogensinde havde haft i de gamle fangersamfund, og de, der ikke kunne tjene nok, havde svært ved at klare sig selv og familien. Pengeøkonomien betød samtidig, at forskellen mellem rig og fattig i det grønlandske samfund for alvor blev grundlagt.

Nye typer af danskere kom til Grønland, foretagsomme entreprenører, der stod for byggeriet, eftertænksomme ingeniører, der skulle planlægge det nye velfærdssamfund, og enlige danske håndværkere på sæsonarbejde. Alle tjente de mere end grønlænderne og rejste tilbage til Danmark, når arbejdet var færdigt eller, når de mente, de havde tjent nok penge. Mange grønlændere blev usikre og udviklede et mindreværd i forhold til danskerne. Alkoholen blev ofte den eneste krykke. Derfor blev de store spørgsmål efter 1953, hvor Grønland var et ligeværdigt amt i Danmark, hvornår grønlænderne ville opnå reel ligestilling med danskerne. Hvornår ville danskerne ikke have fortrinsret, når der skulle besættes stillinger? Og hvornår ville grønlændere og danskere få lige løn for lige arbejde? Grønlændernes eget folkevalgte organ – Landsrådet – havde kun rådgivende kompetence over for Grønlandsministeriet flere tusinde kilometer borte. Selv Rådets formand kunne ikke vælges af dets grønlandske medlemmer: Den danske landshøvding var født formand. Grønlændere havde igennem århundreder været meget autoritetstro, men nu bredte der sig en utilfredshed med danskerne, og nogle snakkede ligefrem om, at der var ved at opstå et danskerhad.

Elitens børn skilles fra

Kaj vidste, han ikke skulle være kulminearbejder. De, der ville noget andet, måtte efter endt folkeskole tage på efterskole i Aasiaat. Derefter gik vejen til videre uddannelse på det tidspunkt til realskolen i Nuuk, og for de få, der ville i gymnasiet, gik vejen videre til Danmark. Så efter endnu et år i skolen i Qullissat tog den nu 14-årige Kaj i 1958 igen hjemmefra og på efterskole i Aasiaat. Allerede her – på vej til efterskolen – startede udskilningsløbet til et medlemskab af Grønlands kommende elite. Kun fire-fem stykker af de cirka 30 elever fra hver årgang på Qullissat skole flyttede sydpå til efterskolen. Kaj var én af dem. Den morgen Kaj skulle sejle til Aasiaat, spillede og sang hans far til morgensang hjemme i præsteboligen. De sang en sang, Kajs farfar havde digtet: ”Lille fugl, hvor tager du hen”.

På efterskolen var der et endnu stærkere hierarki end i Qullissat. Andetårseleverne bestemte suverænt over førsteårseleverne, så selvom Kaj hurtigt blev leder af sin egen klasse, både fordi han var stærk, men også fordi han kunne dansk, skulle han alligevel slave for de ældre. På efterskolen foregik undervisningen på både dansk og grønlandsk. Men meningen var, at de grønlandske børn skulle lære dansk, som var undervisningssproget på realskolen i Nuuk. De ældre forlangte, da de fandt ud af, at Kaj var god til dansk, at han skulle lave deres lektier ved at skrive genfortællinger. De store kom og fortalte en historie på grønlandsk, og derefter skrev Kaj det på dansk.

Andre af klassekammeraterne blev udnyttet på andre måder. Mange havde så megen hjemve, at de havde svært ved at klare undervisningen.

Efterskolen i Aasiaat bestod af to røde træbygninger, der lå højt med udsigt over havnen og havet. Store hvidmalede og småsprossede vinduer sørgede for lyset i spisesalen. Det hvide, højglansmalede træloft hjalp lyset godt på vej. Her sad drengene ved to langborde og spiste morgen-, frokost- og aftensmad. Undervisningen foregik også i denne bygning, mens sovesalen lå i huset ved siden af. Sovesalen bestod af lige rækker køjesenge, hvor de ældste boede i den ene ende, og de yngste i den anden.

I det meste af et år bestemte de store, men en fredag eftermiddag blev det for meget for Kaj. Alle løb om kap fra frokosten og over mod sovesalene, og Kaj vandt kapløbet. Alligevel spærrede en af de store, der kom lige efter ham, døren ind til sovesalen. Naturligvis kunne en yngre ikke være den første, der kom ind. Kaj kunne ikke længere styre sig og tog den store dreng i hans anorak og hængte ham op på den nærmeste knage, mens han sprællede, råbte og skreg. Det var fuldstændigt uhørt, brød alle uskrevne regler og skulle heller ikke gå ustraffet hen. Alle førsteårseleverne blev nægtet adgang til sovesalen. De kom først ind efter, at Kaj havde været inde på sovesalen for at sige undskyld og modtage sin straf. Han fik en lussing fra hver af de store, der til ære for Kaj havde stillet sig op i en lang række.

Endnu en gang var det lussinger, der fik Kaj til at sætte sig et mål. Han ville ikke være på efterskolen et år til. For at nå det mål måtte han arbejde for at få så gode karakterer, at lærerne syntes, han var dygtig nok til allerede efter første år at springe direkte til realskolen i Nuuk. Kaj arbejdede struktureret. Han satte sig et mål, og først når det var nået, gik han videre til næste opgave. I tilbageblik mener han ikke selv, at der er tale om en efterrationalisering, når han husker det som om, at han allerede dengang arbejdede sig meget systematisk fremad.

Da skoleåret var omme, var Kaj optaget på realskolen i Nuuk. Her var der kun 40 elever fra hele Grønland, der startede hvert år. Her gik den elite, der skulle bestemme mange år fremover. På intet tidspunkt havde det været underligt for Kaj at være blandt dem. Det syntes han ikke, dels på grund af sin families stand i samfundet, dels i kraft af de barske år på Kysthospitalet, som havde fjernet hans generthed. Det betød, at han ikke var bange for lærerne, og at han turde spørge, hvis han ikke forstod noget. Kaj husker, at han tit følte sig lidt anderledes og bedre end kammeraterne.

Mange lærere på realskolen opfattede ikke Kaj som nysgerrig, men som fræk. Blandt andet fordi han beherskede det danske sprog og også de sider af sproget, hvor det var svært at afgøre, om det var ironi, spydighed eller humor. Måske var det derfor, han kun fik to og ikke fire år på realskolen i Nuuk.

Kapitel 3

Efterladt i Danmark – igen

”Vil du danse?” lød det fra en sød pige henvendt til Kaj. Han havde netop sat en ny plade på grammofonen i Nuuks seminariums gymnastiksal. Hele realskolen holdt fest, og Kaj stod for musikken. Alle drak sodavand, alkohol var forbudt. Kaj takkede ja og svingede den unge pige rundt i et par valse. Pludselig lød der et brøl og alle i salen brød ud i latter. Den yndige pige, som Kaj dansede med, viste sig at være en af drengene, der havde klædt sig flot og effektivt ud som pige. Kaj grinede også og skyndte sig hen for at sætte en ny plade på. Livet på realskolen var fuld af fest og frihed, men også disciplin og terperi. Her var der ikke mobberi og hierarki som i Aasiaat, men kun godmodigt drilleri, og Kaj opfattede det som en dejlig, åben og fri måde at leve på. Alle var sammen på tværs af årgangene, hvor halvdelen var piger og den anden halvdel drenge. Venskaber for livet blev knyttet i de år.

De var heller ikke så mange, kun 160 fordelt på de fire årgange og så nogle få seminarieelever, blandt andre den senere landsfader Jonathan Motzfeldt. Alle disse grønlandske unge mellem 16 og 20 år var pinligt bevidste om, at de var udvalgt som de bedste fra tre efterskoler i Aasiaat, Qaqortoq og Nuuk. Kun fem procent af en grønlandsk ungdomsårgang fik på den tid en realeksamen. Lærerne – hovedsageligt danske – skulle nok også gøre dem opmærksomme på, hvilke forpligtigelser, der hvilede på deres skuldre. Lærernes mål var, at så mange som muligt efter endt realeksamen smuttede igennem endnu et nåleøje og tog til Danmark og gik i gymnasiet.

Realskolen, der lå lige ved siden af seminariet, var en grøn træbygning, der af udseende slet ikke levede op til det smukke seminarium. Det var nordisk inspireret i to stok og var her i 1959 allerede mere end hundrede år gammel. Seminariet og realskolen lå lige oven over Kolonihavnen, hvor handelschefen, den ledende provst og landshøvdingen boede, og hvor der på et skibsværft blev lavet småbåde. De fleste huse i Nuuk var bygget i træ, for betonen var endnu ikke kommet til Grønland. Selv det nybyggede Dronning Ingrids Hospital, der lå omkranset af spredte boligbarakker, var af træ. Hospitalet lå den gang alleryderst i byen. I ”Oles Varehus” på torvet blev der handlet med alt lige fra tjære og tovværk til underbukser og uldne trøjer. Den enlige radioforretning ikke langt derfra havde godt gang i salget. Året før var den grønlandske radio oprettet og var begyndt at sende sine egne udsendelser.

Drengene opholdt sig mest på området ved skolen. Sovesalen lå ved siden af skolen i en aflang barak. I den sydligste ende boede de yngste elever på tolvmandssovesale i hver deres køjeseng. I ”det bedste hus” boede de ældste, fjerde årgang, sammen med de få seminarielever, der var. I denne barak var der meget mere plads end i fodtudsernes afdeling. De ældste elever var samtidig oldermænd, der skulle holde opsyn med de andre elever. Reglerne var klare og indarbejdede. Op klokken 7, i skole og fri sidst på eftermiddagen. Der skulle laves lektier fra 20 til 21, og så skulle der være ro kl. 22. Halvdelen af realskolens elever var piger, men de boede ude i byen. Selvom de unge var disciplinerede og stræbsomme, var de jo samtidig unge mennesker med appetit på livet. Især området bag bådeværftet med de mange både var et populært mødested. Ligesom de andre drenge følte Kaj sig nogle gange lidt sky over for pigerne. Han syntes tit, at der var alt for mange af dem. Det var også kun meget få, der faldt i hans smag, når han sammen med de andre var ude for at score. Udover at passe musikken ved festerne stod Kaj for at vise film. Og så spillede han håndbold, selvom det var et af de områder, hvor Kaj for en gangs skyld ikke var en af de bedste. Det lykkedes ham dog at komme på førsteholdet i et halvt år af den tid, han gik i realskolen.

Men hvor ligger Thule?

Kaj klarede sig godt i timerne, især fordi han ikke havde problemer med det danske og faktisk allerede havde lært noget af det, der var på pensummet, under sit ophold på Kysthospitalet. De blev undervist i det samme som alle andre elever i realskolen i hele Danmark og efter de samme bøger som dem, der blev brugt langt væk mod syd. Det vil sige, at de lærte den danske historie og den danske kongerække, men ikke så meget som en bid af den grønlandske historie. De vidste alt om istidernes indvirkning i Danmark, om morænelandskaber, og de vidste, hvor Silkeborg og Paris lå. Men hvilke byer, der lå spredt rundt på deres egen ø, forblev en hemmelighed. De danske lærere gjorde samtidig meget ud af at indprente eleverne, hvor meget der skulle knokles, hvis de ville klare det danske gymnasium og få en studentereksamen. ”I bliver nødt til at læse masser af danske aviser ved siden af lektierne, det er nødvendigt at følge godt med i den danske samfundsdebat,” sagde en ivrig lærer.

Ironisk nok bad læreren ikke disse unge om at følge med i den grønlandske samfundsdebat, hvor især forholdet til Danmark blev diskuteret heftigt i disse år. Naturligvis vidste de alle, at skibet Hans Hedtoft i 1959 var forlist ud for Kap Farvel på dets første tur fra Grønland til Danmark. De fleste havde familiemedlemmer om bord eller kendte nogle, der havde været med det forliste, såkaldt synkefri skib. Men hvad der ellers foregik i deres land, var ikke noget, lærerne fortalte disse unge, der senere skulle være dem, der skulle lede landet.

De danske politikere havde besluttet at sætte ekstra tryk på udviklingen i Grønland og havde bygget tre nye rejefabrikker, så økonomien ikke alene skulle bygge på fangsten af torsk, men nu også på rejer. Tuberkulosen var stærkt på retur, og flere unge kom i skole. Men arbejdsløsheden var høj. Det grønlandske Landsråd syntes, at udviklingen gik for langsomt, og der stadig var langt igen, før grønlænderne havde så megen indflydelse, at man kunne snakke om ligestilling med danskerne. I en skrivelse fra Landsrådet blev disse forhold beklaget. Det resulterede i, at Folketinget i 1960 nedsatte det såkaldte Grønlandsudvalg, der skulle se på, om noget skulle rettes op i forhold til G50-planen.

Når Kaj og de andre unge gik rundt ude i byen, kunne de godt se, at der var mange grønlændere, der havde svært ved at styre deres alkoholforbrug. Der, hvor tuberkulosen slap, der tog alkoholen over. Det var absolut ikke noget, man talte om officielt, men på et lukket møde i Landsrådet fortalte en række læger, at der var en stor sammenhæng mellem dårlige sociale forhold og udbredelse af alkoholisme, og de henviste til erfaringer fra andre tidligere kolonier, hvor alkoholen også var en svøbe.

Lugt af sæl i Det kongelige teater

I slutningen af det andet år på realskolen forberedte eleverne sig på, at de skulle på et tre måneders praktikophold i Danmark. Mens Kaj var populær blandt kammeraterne og havde held blandt pigerne, brød lærerne sig ikke om ham. Han blev betragtet som lidt af en vildbasse. Når Kaj siden kigger tilbage på sit liv og det, der skete den gang, havde han en fornemmelse af, at der var for mange episoder, hvor han udfordrede lærerne og drillede dem. Han gik for tæt på dem i forhold til det, de fortalte om danske forhold. Måske var det det, der endte med at give bagslag få måneder senere.

De skulle sejle med M/S Julius Thomsen til København. Det var ikke alle ud af de 20 drenge og 20 piger, der var lige søs tærke. To af pigerne blev søsyge allerede på vej ned langs Grønlands vestkyst og var så afkræftede, da de efter otte dage nåede Danmark, at de måtte bæres i land. Resten klarede sig og hyggede sig, også selvom de ud for Kap Farvel måtte ud i den traditionelle storm, som farvandet ved Grønlands sydspids er kendt for. De unge blev anbragt hos hver deres familie spredt over hele Danmark og gik i dansk skole. Kaj havnede i Holstebro hos en lægefamilie og senere hen hos en kunsthandler i Fredericia. De unge grønlændere var ikke mere end seks uger hos en familie og dermed heller ikke i de danske klasser i byen. På den måde skulle de unge opleve flere dele af Danmark, og så blev de danske familier kun “belastet” i 6 uger. Men det var tid nok til, at Kaj fik sig en sød kæreste i Holstebro, som han måtte efterlade, da han rejste til København. Den sidste uge af opholdet blev de 16-17-årige grønlændere samlet på et vandrehjem i Brønshøj i det nordøstlige København.

Alle glædede sig til at se hovedstaden. Naturligvis skulle disse udvalgte grønlandske unge også i Det kongelige Teater, symbolet på den fine danske kultur. Derfor var det et uvant syn, der mødte de danskere, der en sommersøndag midt på eftermiddagen kørte med linje 5. I Brønshøj steg tyve unge mænd i hvide anorakker og kamikker og tyve unge kvinder i grønlandske nationaldragter om bord på sporvognen. De unge synes, det var dybt pinligt, og var det helst foruden. Men de var alligevel så godt opdraget, at de lystrede de danske lærere. Målet var Kongens Nytorv og operetten Det gode skib, Pinafore. Alle fyrre grønlændere i deres varme nationaldragter blev placeret i røde plyssæder på gulvet i to rækker under den gulddekorerede balkon. Især pigerne døjede med varmen i de tykke sælskindsdragter og mange faldt i søvn og sov både under Admiralens Vise og i pausen. De andre tilskuere fik sig også en oplevelse ud over det sædvanlige. Sælskindene i dragterne var ikke garvede, og de begyndte at lugte kraftigt i takt med, at temperaturen steg. De unge syntes, det var frygteligt pinligt, og var ikke stolte over at være grønlændere. Anderledes forholdt det sig med lærerne, de var stolte over at vise dem frem, som veldresserede eksotiske unge fra den nordligste del af riget. Kaj glemte aldrig Jørgen Reenberg, Pinafore og stanken.

Efterladt igen

Næste dag skulle være de unges sidste dag i Danmark, men det viste sig, at det blev den første i Kajs næste Danmarks ophold. Det blev samtidig begyndelsen på hans kamp for at få en dansk studentereksamen og ikke mindst den eftertragtede anerkendelse fra sine forældre. Dagen skulle tilbringes i Zoologisk Have, og da det blev tid til frokost, fik de besøg af realskolens myndige og frygtede rektor. Kaj sad og spiste sammen med sine venner. De glædede sig alle sammen til sejlturen hjem, og Kaj glædede sig især til at holde sommerferie hos forældrene i Qullissat. Rektor havde lysebrunt hår, høje tindinger og var klædt i et mørkt jakkesæt, med hvid skjorte og slips. Han rejste sig og gik op foran eleverne og gav dem en masse praktiske informationer om hjemrejsen. Han sluttede af med at ønske god tur og sagde så: ”I øvrigt er der ikke plads til dig, Kaj” og der kom ikke yderligere forklaring. Kaj var naturligvis målløs, men gjorde sig hård og sagde højt: ”Nå, men så må jeg finde mig en anden skole”.

Kaj vidste godt, at hans forældre skulle et år til Danmark på orlov. Tjenestemænd som Kajs far havde hvert femte år ret til permission. Men der var tre-fire måneder, til forældrene skulle komme. Ingen havde fortalt ham, at hans forældres orlov betød, at han ikke kunne fortsætte sin skolegang i Nuuk sammen med sine kammerater. Hvilket også var helt usædvanligt. I mange år spekulerede Kaj på, hvad den egentlige årsag til den drastiske beslutning var. Men det forblev en gåde, som han aldrig løste. Kaj ringede til sin ældste storebror, og sammen tog de ud til fasteren i Søborg lige nord for København. Endnu en gang stod hun med en efterladt Kaj, nu blot ti år ældre end sidste gang.

Kapitel 4

Nederlag

Den tilsynsførende kiggede gennem glasruden i døren for at sikre sig, at de syv drenge, der sad inde i rummet, nu også læste deres lektier. Hvis der var én, der ikke sad med hovedet bøjet over bøgerne, blev han hevet ud for at få sin straf. Drengene var klædt i hvide skjorter med slips, blazer, gabardinebukser og en sort kasket. Det var Sorø Akademis skoleuniform. Den enlige tilsynsførende havde travlt, når der blev læst lektier. Han skulle holde øje med 100 drenge, som var fordelt på fjorten rum med syv skriveborde i hvert og alle med en rude i døren. En af de drenge, der sad bøjet over bøgerne, var Kaj.