﻿

Til Eric, Ellen og Sarah, som har gjort alting
meningsfuldt og givet det værdi

Slægten Borgia
© G. J. Meyer og Informations Forlag, 2014

Oversat fra engelsk af Lasse Rask Hoff
efter
The Borgias – The Hidden History
© by G. J. Meyer, 2013

This translation is published by arrangement with Bantam Books,
an imprint of The Random House Publishing Group, a division of Random House LLC.

Grafisk tilrettelæggelse og omslag: Remote Grafik

Forsiden: Pave Alexander den 6. af Cristofano dell’Altissimo
og Lucrezia Borgia af Bartolomeo Veneziano

Kort © Jeff Ward

1. udgave, 1. e-bogsudgave
ISBN: 978-87-7514-8592

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner eller virksomheder, der
har indgået aftale med Copydan og kun inden for de rammer, der er nævnt i aftalen.

Informations Forlag
St. Kongensgade 40 C
1264 København K
www.informationsforlag.dk

Tidstavle

1378 | Alonso de Borja fødes i Játiva i Valencia i Spanien.
| Det Store Skisma eller Det Vestlige Skisma splitter den romerskkatolske kirke.
1416 | Alfonso den 5. bliver konge af Aragonien.
1417 | Alonso de Borja indtræder i Alfonso den 5.s tjeneste.
| Oddone (Oddo) Colonna vælges til pave Martin den 5.
1420 | Martin den 5. fører pavestolen tilbage til Rom og afslutter det lange eksil.
1431 | Rodrigo de Borja fødes i Játiva.
| Gabriele Condulmer vælges til pave Eugen den 4.
1442 | Alfonso den 5. fordriver Anjou-dynastiet fra Napoli og overtager den napolitanske trone.
1444 | Alonso de Borja udpeges til kardinalkollegiet og flytter til Rom året efter.
1447 | Tommaso Parentucelli vælges til pave Nikolaus den 5.
1451 | Isabella, Kastiliens senere dronning, fødes.
1452 | Ferdinand den 2., Aragoniens senere konge, fødes.
1453 | Konstantinopel falder til de osmanniske tyrker.
1455 | Kardinal Alonso Borgia vælges til pave Calixtus den 3., udnævner Rodrigo Borgia til apostolisk protonotar og Pedro Luis Borgia til kommandant for Castel Sant’Angelo.
1456 | Rodrigo Borgia udnævnes til kardinal, Pedro Luis til øverstkommanderende for pavehæren.
1457 | Rodrigo udnævnes til vicekansler for kirken.
1458 | Rodrigo udnævnes til biskop af Valencia.
| Alfonso den 5. dør og efterfølges som konge af Napoli af sin søn Ferrante (Ferdinand den 1.).
| Calixtus den 3. dør. Enea Silvio Piccolomini efterfølger ham som pave Pius den 2.
| Pedro Luis Borgia dør.
| Athen erobres af tyrkerne.
1460 | Kardinal Rodrigo irettesættes af Pius den 2. oven på et haveselskab i Siena.
1462 | Louis af Orléans, den senere Ludvig den 12. af Frankrig, fødes.
1463 | En seksten år lang krig mellem Venedig og Det Osmanniske Rige indledes.
1464 | Pietro Barbo vælges til pave Paul den 2.
1470 | Negropont erobres af tyrkerne.
| Karl den 8. af Frankrig fødes.
1471 | Francesco della Rovere vælges til pave Sixtus den 4.
| Rodrigo Borgia udnævnes til pavelig legat til Den Iberiske Halvø.
1475 | Cesare Lanzol y de Borja fødes sandsynligvis dette år i Spanien.
1476 | Cesares bror Juan Lanzol y de Borja fødes sandsynligvis dette år.
1478 | Pazzi-komplottet mod Medici-familien i Firenze.
| Pave Sixtus’ italienske krig indledes. Den varer to år.
1480 | Lucrezia Lanzol y de Borja fødes.
| Osmannerne besætter Otranto i Syditalien.
1481 | Guillen Ramón Lanzol, far til Pedro Luis, Cesare, Lucrezia med flere, dør formodentlig dette år.
| Ludovico Sforza får som regent magten over hertugdømmet Milano. Den osmanniske sultan, Mehmed den 2., dør; hans søn og efterfølger, Beyazit den 2., trækker de tyrkiske tropper ud af Otranto.
1484 | Giovanni Battista Cibo vælges til pave Innocens den 8.
1485 | Pedro Luis Lanzol y de Borja udnævnes til hertug af Gandía af Ferdinand og Isabella af Spanien.
1488 | Mord på Girolamo Riario, nevø til Sixtus den 4. og Caterina Sforzas ægtemand.
1491 | Karl den 8. af Frankrig ægter Anne af Bretagne.
| Cesare Borgia udnævnes til biskop af Pamplona.
1492 | Lorenzo de’ Medici dør.
| Rodrigo Borgia vælges til pave Alexander den 6.
| Ærkebispesædet Valencia gives til Cesare.
| Christopher Columbus sejler vestpå fra Spanien med Japan, Kina og Indien som mål.
1493 | Flere Borgiaer indgår ægteskab: Juan med Maria Enriquez de Luna af Spanien, Lucrezia med Giovanni Sforza, Jofrè med Sancia af Aragonien.
| Cesare udnævnes til kardinalkollegiet. Columbus vender hjem fra sin første opdagelsesrejse.
| Pavelig bulle deler nyopdagede landområder mellem Spanien og Portugal.
1494 | Ferrante af Napoli dør og efterfølges af sønnen Alfonso den 2.
| Fransk invasion af Italien under Karl den 8. Medici-familien fordrives fra Firenze.
1495 | Alfonso den 2. af Napoli abdicerer og efterfølges af sønnen Ferrandino (Ferdinand den 2.).
| Karl den 8. møder Alexander den 6. i Rom, rider ind i Napoli i triumf.
| Hellig Liga dannes med det formål at kæmpe imod den franske besættelse.
| Efter Slaget ved Fornovo trækker Karl sig tilbage til Frankrig.
1496 | Ferrandino af Napoli dør og efterfølges af onklen Don Fadrique (Federico I).
1497 | Broder Girolamo Savonarola fra Firenze ekskommunikeres efter at have opfordret til et koncil med det formål at afsætte Alexander den 6.
| Alexander fører krig mod Orsinierne. Virginio Orsini dør.
| Juan Borgia, anden hertug af Gandía, myrdes.
| Lucrezia Borgias ægteskab med Giovanni Sforza ophæves.
1498 | Pedro Calderón, Lucrezias påståede elsker, myrdes.
| Karl den 8 dør og efterfølges af Ludvig den 12., som senere enes med Venedig om at dele Milano.
| Lucrezia vies til Alfonso af Aragonien, hertug af Bisceglie.
| Cesare får tilladelse til at udtræde af kardinalkollegiet; rejser til det franske hof i Chinon i Frankrig; gøres til hertug af Valentinois; bliver gift med Charlotte d’Albret.
| Savonarola bringer sig i miskredit og bliver henrettet af Firenzes civile myndigheder.
1499 | Ludvig den 12. ægter Anne af Bretagne, erobrer Milano og Genova.
| Pave Alexander ekskommunikerer fyrsterne i Romagna, erobrer Gaetaniernes områder.
| Vasco da Gama vender hjem til Lissabon efter en rejse til Indien.
| Cesare drager ud på sit første felttog, erobrer Imola og belejrer Forlì.
| Lucrezia føder sønnen Rodrigo af Aragonien.
1500 | Cesare tager Caterina Sforza til fange.
| Hertugen af Bisceglie overfaldes og bliver alvorligt såret. Stranguleres efterfølgende.
| Cesare indleder sit andet felttog og belejrer Faenza.
| Spanien og Frankrig enes om at dele kongeriget Napoli.
1501 | Alexander skaber hertug Cesare af Romagna.
| Don Fadrique abdicerer som konge af Napoli og trækker sig tilbage til Anjou.
| Lucrezia bliver gift med Alfonso d’Este.
1502 | Arezzo gør oprør mod Firenze.
| Cesare iværksætter sit tredje felttog, erobrer Urbino og Cesena.
| Machiavelli og Soderini møder Cesare i Urbino.
| En gruppe kondottierer laver en sammensværgelse mod Cesare.
| Cesare aflægger uvarslet Ludvig den 12. et besøg i Milano og genopfrisker alliancen.
| Machiavelli besøger Cesare i Imola.
| Cesare genoptager sin offensiv og rykker frem til Senigallia.
1503 | Vitelli og Oliverotto bliver stranguleret i Senigallia.
| Alexander og Cesare iværksætter en krig mod Orsinierne.
| Gonsalvo erobrer Napoli by på Spaniens vegne.
| Alexander den 6. dør, og Francesco Todeschini Piccolomini vælges til pave Pius den 3.
| Pius den 3. dør, og Giuliano della Rovere vælges til pave Julius den 2.
1504 | Cesare, som tidligere er blevet taget til fange af Julius den 2. i Ostia og efterfølgende sat på fri fod, bliver arresteret igen, denne gang i Napoli af Gonsalvo. Han føres til Spanien som fange.
| Isabella af Spanien dør.
1505 | Ercole d’Este dør, hvorefter Lucrezia bliver hertuginde af Ferrara.
| Cesare overføres fra Chinchilla til Medina del Campo.
1506 | Cesare flygter fra Medina del Campo og drager til Navarra.
1507 | Cesare falder i kamp.
1519 | Lucrezia dør.

Indledning

Borgia-problemet

Dette er ikke den bog, jeg satte mig for at skrive.

Min forventning var ved begyndelsen den helt enkle, at jeg ved at grave dybere i Borgiaernes historie, end andre forfattere lod til at have gjort, ville være i stand til at sætte nyt kød på denne histories gamle ben – alle de pirrende fortællinger om mord, incest og utallige rædselsgerninger. Og derved vække det hele til live på en mere underholdende og måske mere meningsfuld måde.

Et års research på begge sider af Atlanten gav mig ganske rigtigt dette nye kød – mere friskt materiale, end jeg havde håbet på, sådan som det vil fremgå af de følgende sider. Men jeg fandt også noget, jeg ikke havde forudset: tegn på, at Borgia-historien, hvis man forfølger den langt nok, vil vise sig at være umådeligt forskellig fra det, verden forestiller sig, og uendeligt meget mere interessant, end jeg selv havde troet.

Jeg stod pludselig ikke bare med nyt kød, men med nye ben – en fuldkommen ny forståelse af, hvem Borgiaerne var, og hvad de rent faktisk bedrev. Idet min bog begyndte at tage form, tog den sig forbløffende anderledes ud, end jeg havde ventet.

Jeg sender resultatet ud i verden båret på et løfte og et håb.

Mit løfte er, at enhver læser, der besidder en vis viden om Borgiaerne, vil blive overrasket af de sider, der følger. Ja, faktisk, at jo bedre man kender den version af Borgia-historien, som for århundreder siden stivnede og blev til legende, jo større vil ens overraskelse være.

Mit håb er, at udgivelsen af denne bog – ved at vække vantro eller indignation, hvis det er det, der skal til – vil opmuntre andre til at kaste et fornyet blik på dens emne. Den folkelige interesse i Borgia-slægten dør aldrig hen, og det er kun rimeligt i betragtning af dens vigtigste medlemmers usædvanlige personligheder, deres højdramatiske liv og frem for alt det lys, deres historie kaster over renæssancens verden. Men inden for forskningen har interessen ligget i dvale i så lang tid, at det er på høje tid at genoplive den.

Der er gået næsten halvfjerds år, siden J.H. Whitfield fra Oxford University i en artikel i History gjorde opmærksom på, hvor udlevet den etablerede Borgia-myte var allerede på det tidspunkt. Det havde, bemærkede Whitfield, set ud til, at familiens onde ry var blevet godtgjort hinsides enhver tvivl af så fremtrædende skikkelser blandt 1800-tallets historikere som Jakob Burckhardt og Ferdinand Gregorovius. Men i det tyvende århundrede blev det tydeligt, at de selvsamme historikere var så forkert på den omkring så mange ting, at de i det store hele var bragt i miskredit. Whitfield anså det ikke blot for nødvendigt med ”en revision til fordel for Borgiaerne”, men forventede også, at den måtte komme snart.

Selv om hans optimisme blev gjort til skamme, satte han fingeren på det, der altid har været essensen i Borgia-problemet: at man på et latterligt spinkelt grundlag, eller uden noget grundlag overhovedet, har taget de mest hårrejsende anklager for gode varer. Det myldrer med eksempler på dette i Gregorovius’ behandling af den centrale skikkelse i Borgia-historien, nemlig den Rodrigo Borgia, der i 1492 blev pave Alexander den 6. I syvende bind af Geschichte der Stadt Rom im Mittelalter erkender Gregorovius, at ”hemmelighederne om [Rodrigos] liv som kardinal er ukendte, da ingen har udtalt sig om emnet,” og i sin biografi om Lucrezia Borgia bemærker han igen, at ”intet vides” om Rodrigos privatliv i de seksogtredive år, der ligger mellem hans optagelse i kardinalkollegiet og valget af ham til pave. Men lige efter den første af disse erklæringer beskriver Gregorovius Rodrigo som ”lidenskabeligt sensuel”, og lige efter den anden hævder han, at ”denne Borgia … var behersket af en umættelig sanselighed indtil sine sidste leveår. Han var aldrig i stand til at uddrive denne dæmon.” Det er besynderlige ord fra en, der netop har indrømmet, at hans emnes personlige liv var fuldstændigt ubeskrevet, indtil han i en alder af tres år indtog scenen som den romerskkatolske kirkes overhoved.

Det er nogenlunde den samme historie med Burckhardt, som i den i lang tid højt besungne bog Die Kultur der Renaissance in Italien (da. Renaissancens Kultur i Italien) vælger at godtage den ene fantastiske anekdote efter den anden og oplyser sine læsere om den ”sataniske karakter” af Rodrigos/Alexanders virke, at Cesare besad en ”rasende mordlyst”, og at de to frelste verden fra sig selv ved uforvarende at indtage noget af det mystiske ”snehvide, velsmagende pulver”, hvormed de tidligere havde tyndet ud i Roms elite. Jeg håber, at nærværende bog vil påvise det absurde i disse forestillinger.

Borgia-problemet har rod i den kendsgerning, at Borgiaerne – af grunde, der spænder fra pave Julius den 2.s had til sin forgænger, Alexander den 6., til iveren hos visse polemikere under Reformationen efter at tegne et moralsk rædselsvækkende billede af pavedømmet – ”blev tilskrevet enhver tænkelig forbrydelse”, som Whitfield formulerer det. Gennem en gradvis akkumulering blev de få samtidige vidnesbyrd dækket af et tykt tæppe af smæderier, som Victor Hugo bidrog til med sit stykke om en monstrøs Lucrezia Borgia, og Donizetti med sin store tragiske opera over stykket. Endelig kunne selv den katolske historiker Ludwig Pastor, hvis Geschichte der Päpste seit dem Ausgang des Mittelalters fylder fyrre tykke bind, øjensynligt ikke se nogen mening med overhovedet at sætte spørgsmålstegn ved legenden. Det var blevet en selvfølge, at Borgiaerne ikke kunne forsvares.

”Burckhardt og Gregorovius har haft deres tid,” sagde Whitfield i 1944. Men siden da er der nærmest ikke sket noget. Ikke stort andet end den endeløse gentagelse af de samme gamle, forslidte historier, hvor svære eller umulige mange af dem end er at underbygge.

I arbejdet med denne bog har jeg gjort to ting, som er usædvanlige i behandlingen af Borgiaerne, men som overhovedet ikke burde være det. Jeg har stillet oplagte spørgsmål, der længe er blevet tilsidesat, og jeg har nægtet at godtage de svar, der normalt regnes for endegyldige, når disse svar har vist sig at bygge på et meget spinkelt faktuelt grundlag eller slet intet. Jeg har også forkastet den gamle praksis med at vælge den grimmest tænkelige forklaring på en gådefuld begivenhed, når der ikke forelå historiske vidnesbyrd.

Jeg påstår ikke, at jeg leverer de definitive svar på alle de spørgsmål, jeg tager op. Nogle af dem lader sig formodentlig slet ikke besvare efter fem hundrede år, men under de givne omstændigheder lønner det sig bare at påpege, at de ikke lader sig besvare. Andre råber på opmærksomhed fra højt specialiserede forskere (med kendskab til eksempelvis det middelalderlige Spaniens regionale dialekter, de vatikanske arkivarers praksisser, når de foretog historiske optegnelser for et halvt årtusind siden; eller kunsten at afsløre forfalskede pavelige buller).

Der er stadig meget arbejde at gøre. Hvis bogen her kan anspore andre til at tage fat på dele af det, vil jeg føle, at mine egne anstrengelser er blevet rigeligt belønnet. Hvis andre forfattere kan påvise – ikke bare klage over det, men påvise – at jeg er gået for langt i min skepsis over for nogle af Borgiaernes påståede forbrydelser, vil jeg hilse resultaterne velkommen. Hver gang det bliver påvist, at en af de gamle historier i det mindste med sandsynlighed er enten sand eller usand, er der taget et skridt mere i en proces, der burde være langt mere fremskreden, end tilfældet er: processen med at rykke fortællingen om Borgiaerne ud af myternes sfære og gøre den til historie.

Jeg vil gerne sige en særlig tak til Bodleian Library på Oxford University, hvor jeg i en periode på flere måneder tilbragte mange frugtbare dage. Uden den fantastiske materialesamling og personalets hjælpsomhed ville det have været uendeligt meget sværere, hvis ikke umuligt, at færdiggøre denne bog, som den foreligger her. Tak også til min fremragende redaktør, den særdeles skarpsynede og utrætteligt hjælpsomme Tracy Devine.

G.J. Meyer

Mere, Wilshire, England

Prolog

En, der var frygtet af alle

Der hersker håbløs usikkerhed om datoen og visse andre detaljer, men historiens vigtigste elementer lader til at være uomtvistelige:

En dag aflagde biskoppen af Calahorra et officielt besøg i kirken Santa María de la Asunción i den lille by Viana i det, der på dette tidspunkt var Nordspanien, men i lange tider havde været en del af kongeriget Navarra. Hvis besøget fandt sted i 1527, som det fremgår af nogle beretninger, eller i 1537, som det også hævdes, var kirken allerede mere end to hundrede år gammel og dermed fra en tid, der lå lige så langt tilbage for biskoppen, som eksempelvis Det Hvide Hus gør for os i dag. Det var en stenbygning i gotisk stil, høj, bar og rummelig, med spidsbuer alle vegne og lofter, der var så høje, at de henlå i halvmørke på selv de klareste dage.

Hvis besøget, sådan som man ofte hører, slet ikke fandt sted i 1500-tallet, men i det syttende århundredes allersidste år, kan det have været i forbindelse med den restaurering, man ved, kirken gennemgik på det tidspunkt. Man rejste et højt tårn over hovedindgangen i barok stil frem for gotisk, og indenfor forsvandt de oprindelige altre og nicher under et opulent billedhuggerarbejde i det nyere og mere moderigtige rokoko-udtryk. Det ville have været naturligt for biskoppen, hvis stift også omfattede Viana, at foretage en inspektion af kirken, mens alt dette arbejde var i gang.

Hvornår det end foregik, så var det, der rent faktisk skete, at Hans Excellence biskoppen blev chokeret over – lige foran hovedalteret og dermed på det mest iøjnefaldende sted overhovedet – at finde det overdådigt udsmykkede gravmæle for en af de berømteste sønner af en af Spaniens berømteste familier. Og over at læse den gravskrift, udfærdiget i den regionale dialekt, der stod på det, og som kan oversættes således:

Her, i en lille smule jord,
ligger en, som var frygtet af alle,
en, som holdt krigen og freden i sin hånd.
Åh, du, som søger efter ting, der fortjener hæder,
hvis du vil hædre den mest værdige,
så lad din rejse slutte her,
du behøver ikke at gå videre.

Nedenunder lå liget af en ung mand, og hvis det var intakt, ville man kunne se sporene efter en gruopvækkende voldsom død. I levende live havde den pågældende båret de katolske kardinalers røde hat, haft en bolig i pavepaladset i Rom, redet ind i stolte byer som erobrer, ægtet en prinsesse og modtaget æresbevisninger i massevis af Frankrigs og Spaniens konger. Ikke bare én, men to gange havde han haft magten til at afgøre, hvem der skulle vælges til pave. I tredive år var denne skikkelse drevet af en ånd, hvis kraft og originalitet var så stor, at han kom til at danne forlæg for en af verdenslitteraturens udødelige klassikere (Machiavellis Fyrsten, o.a.).

Måske var det mest bemærkelsesværdige, at manden havde opnået alt dette, da han var otteogtyve år gammel. I den alder var han blevet en legendarisk skikkelse i europæisk historie og var, som gravskriften indikerede, blandt de allermest frygtede og beundrede i sin samtid.

Biskoppen af Calahorra var imidlertid forarget over at finde en sådan mand hædret med et mindesmærke af den art, og ikke bare i en kirke, men i en kirke, han som prælat var ansvarlig for. Det var en skandale i hans øjne. Altså beordrede han graven ødelagt – bogstaveligt talt udslettet, slået i småstykker med tunge hamre – og liget fjernet. Men ikke engang dét var nok. Biskoppen erklærede de opgravede rester for uegnede til begravelse i indviet jord og fik gravet et hul ved foden af den stentrappe, der førte fra kirken ned til den befærdede vej nedenfor. Han lod derefter liget anbringe i hullet og hullet dække til. På den måde, skal han have sagt, ville det blive ”trampet på af mennesker og dyr i al evighed.”

Hvis lig var der dog tale om? Hvad var det for en mand, der efter at være nået til tops på så mange områder i løbet af så kort et liv efterlod sig et navn, som kunne fremprovokere så voldsom en reaktion hos en gejstlig, som umuligt kunne have kendt ham – og gøre det mange årtier, måske mange generationer, efter sin temmeligt mystiske og aldrig klarlagte død?

Det er blandt andet det, den følgende historie søger at afdække. For at kunne besvare spørgsmålet må vi først se på den verden og den familie, den unge mand voksede ud af.

1

En højst usandsynlig pave

Det er den 3. april, og foråret står i fuldt flor. Vi befinder os i Rom, som i dette år – 1455 – hverken er den strålende verdenshovedstad, byen havde været under forne tiders kejsere, ej heller den mægtige stad, den igen vil blive om få generationer. Det er derimod noget af et forfaldent hul med en tredive, måske fyrre tusind sjæle.

I Vatikanet, der domineres af den tusind år gamle og langsomt smuldrende Skt. Peters Basilika (den første Peterskirke, o.a.), er kardinalerne ved at forsamles. Det er de, fordi der er gået ti dage siden pave Nikolaus den 5.s død. Af ”apopleksi”, har hans læger erklæret og dermed afsløret, at de ikke har den fjerneste anelse om, hvad det var, der fik ham til at svækkes uge for uge, indtil han endelig, kun syvoghalvtreds år gammel, selv erklærede, at hans død var forestående.

Denne særlige paves død på dette særlige tidspunkt er noget, der vækker dyb bekymring. Selve det, at der skal vælges en efterfølger nu, er en sag forbundet med så store vanskeligheder og farer, at det næsten ikke er til at tænke på.

Officielt og ifølge sædvane har de første ni dage efter pavens død været reserveret til de ritualer, som skal føre afdøde paver over i efterlivet: en sjælemesse hver dag, som forestås af en ny kardinal fra gang til gang. Men i virke-ligheden har både dagene og nætterne været fyldt af korridorforhandlinger, især for at finde ud af, hvem der er i stand til at samle de stærkeste blokke før afstemningen. Midt i alt dette er Nikolaus’ lille, indtørrede legeme blevet indkapslet i de traditionelle tre kister, en af cypres inden i en af bly inden i en tredje af poleret elmetræ med smukt åremønster. Derpå er den blevet lagt til hvile i krypten under basilikaen, en bygning, der er så faretruende faldefærdig, at man i de sidste år af pavens regeringstid har taget 2.500 vognlæs sten fra Colosseum og fragtet dem over Tiberen for at stive den af.

Da den sidste messe afsluttes med det sidste Ite, missa est, er der allerede blevet slået brædder for vinduerne i den ene fløj af pavepaladset på den foreskrevne måde. Indenfor er der blevet hamret små, simple celler sammen, hver udstyret med en smal seng, en skammel og et lille bord. De femten forhåndenværende kardinaler (yderligere seks befinder sig for langt fra Rom til at deltage) melder sig nu til tjeneste. Da de en efter en er gået indenfor, bliver dørene lukket og låst bag dem. Der bliver opstillet vagter, og dermed er konklavet i 1455 officielt i gang.

Berøvet alt naturligt lys, som de er, er kardinalerne afhængige af kerter og olielamper for at kunne se. Da der ingen udluftning er, og den eneste måde at skaffe varme på om morgenen er at tænde op, vil den luft, de indånder, snart være meget dårlig. Men konklaver skal heller ikke være behagelige. Fysisk ubehag har for længst vist sin nytte. Det tilskynder kirkefyrsterne til at få deres arbejde overstået, bekendtgøre resultaterne og rejse hjem.

Hvert led i processen er styret af skikke, der har udviklet sig hen over halvandet årtusinde. Pavevalget er på skiftende tidspunkter foregået under henholdsvis romerske kejsere, byzantinske kejsere og tysk-romerske kejsere fra den anden side af Alperne. Nogle gange har paverne selv kunnet udpege deres efterfølger, og der har været perioder, hvor ingen ville vove at sætte sig på tronen uden godkendelse fra det romerske præsteskab – eller sågar fra folket. Men i 1059 blev retten til at vælge paven overdraget til kardinalkollegiet ved paveligt dekret. Firs år senere blev valgretten ved et nyt dekret kardinalernes alene, hvilket betød, at der ikke var behov for yderligere godkendelse, når det hellige kollegium havde truffet sit valg. Endnu fyrre år senere blev der indført et krav om to tredjedele flertal for at blive valgt (indtil da skete det ved simpelt flertal, o.a.).

Dermed var linjen langt. Selvom der har været andre ændringer – eksempelvis forsøget på at gennemtvinge et hurtigt forløb ved at formindske kardinalernes madrationer, hvis ikke de nåede en afgørelse inden for tre dage, og en yderligere reduktion, hvis der efter fem dage stadig ikke var valgt en pave – så kunne de grundlæggende regler dårligt være mere enkle. Den, der kan opnå stemmerne fra ti af de mænd, der lige nu er låst inde i paladset sammen, vil overtage paveembedets fulde magtbeføjelser fra det øjeblik, han er valgt. Og det vil han gøre, om så hele den omkringliggende verden er imod det.

Enkle regler er imidlertid ingen garanti for et let forløb. Det er altid et kompliceret foretagende at vælge pave, fordi der altid er meget på spil, og det ikke kan undgås, at mange konkurrerende kræfter gør sig gældende. Tingene går sjældent glat. Idet kardinalerne finder sig til rette i deres soverum og begynder at snakke sammen, er de klar over, at dette valg næppe bliver anderledes.

Det er nu ikke, fordi Nikolaus har efterladt sig meget, der skal ryddes op i. Tværtimod var han på ingen måde nogen dårlig eller bare skødesløs pave. Efter sin tids standarder var han god. Ja, enhver, som måtte sammenligne ham med hans umiddelbare forgængere, ville faktisk kunne finde på at kalde ham nærmest fremragende. Efter en opvækst i ydmyge kår i det nordvestlige Italien havde han gjort karriere inden for kirken ved fortjene-ste alene – først som en af sin tids førende humanistiske lærde, dernæst som succesfuld diplomat. Valget af ham var et rent tilfælde. Han var kun blevet kardinal nogle få måneder før det konklave, der gjorde ham til pave, og det var aldrig sket, hvis ikke de mest magtfulde fraktioner i kardinalkollegiet havde holdt hinanden i en skruestik uden at kunne komme hverken frem eller tilbage. Men hans otte år lange styre endte med at blive fremgangsrigt og uden skandaler. Han bidrog væsentligt til at skabe fred og et vist mål af stabilitet ikke bare i Italien, men også i Tyskland, afsluttede et sidste skismatisk opgør, fandt ærlige måder at fylde Vatikanets pengekasse på igen og satte atter gang i den så ofte afbrudte proces med at forsøge at give den forfaldne by Rom sin tabte storhed tilbage.

Endnu mere bemærkelsesværdigt var det, at han kun udpegede et enkelt familiemedlem, en halvbror, til kardinalkollegiet, og intet gjorde for at berige sig selv og sine slægtninge. Alt i alt havde hans regeringstid udgjort et betragteligt skridt fremad i genopbyggelsen af pavedømmet – i genskabelsen af dets gamle betydning og prestige. Hvorvidt dette vil fortsætte eller gå i stå nu, afhænger, som alle ved, med stor sandsynlighed af, hvem der bliver valgt til hans efterfølger.

De problemer, kardinalerne står over for, stikker langt dybere end noget, Nikolaus har gjort eller forsømt. De er levn fra de halvandet hundrede års splid, der gik forud for hans regeringstid. Årtier og atter årtier med eksil, med skisma, med en dybt skadelig kamp for at afgøre, om paven er kirkens enevældige overhoved eller underlagt de økumeniske (fælleskirkelige) konciler. Nogle af de helt store spørgsmål er afklaret nu, eller ser i hvert fald ud til at være det, men folk har stadig dårlige minder, og mange dybe sår er endnu ikke helet. Valget af Nikolaus skete blot fire år efter den sidste eksilerede paves tilbagevenden til Rom, og det var først to år efter valget, at den sidste modpave opgav sit krav på tronen. Der er kun to år mellem Nikolaus’ død og det seneste komplot for at omstyrte pavedømmet og få et republikansk styre genindført i Rom. Den kendsgerning, at han slap uskadt fra det, er ikke ensbetydende med, at truslen er væk. Også det vil formodentlig afhænge af, hvem der tager hans plads – i hvert fald delvist.

Hvis der hersker fred i hele Italien i 1455, så er der igen tale om en afvigelse fra den nyere historie og en skrøbelig en af slagsen. Det er ikke længere siden end 1452, at halvøen sidst blev opslugt af krig – da Venedig angreb Milano. Firenze, Genova, Bologna og Mantova kom alle Milano til undsætning, mens Napoli slog sig sammen med Venedig. Til sin ros holdt paven Rom neutralt, hvorved han blev fri til at mægle og få en fredsaftale i stand og bringe de krigsførende parter sammen i det, han kaldte Den Italienske eller Den Hellige Liga. Dette forbund er uden sidestykke i italiensk historie – en forsvarsalliance, der omfatter hele halvøen og forpligter gamle fjender til at omfavne hinanden som venner, og hvis sigte er at etablere en magtbalance, der er stabil nok til at bevare freden. Alliancen trådte først i kraft nogle uger før Nikolaus’ død, da den besværlige konge af Napoli endelig skrev under, og det var hans største bedrift som pave. Det er meningen, at den skal gælde i femogtyve år, men som virkeligheden er i Italiens politiske liv, er chancen for, at det kommer til at gå sådan, forsvindende lille. Den rolle, Nikolaus spillede i gennemførelsen af alt dette, bidrager sammen med hans forsvinden fra scenen til følelsen af, at konklavet, der lige nu er i samling, har større betydning end de fleste.

Forbundet kræver, at de mest magtfulde italienske fyrster aflægger ed på at gøre noget, de ikke er i vane med: at respektere de nuværende grænser, at gøre fælles sag og straffe enhver stat, der bryder freden, og at samarbejde om at holde fremmede magter ude. Det forpligter de mest hensynsløse og ærgerrige af disse fyrster til at opgive – eller i det mindste udsætte – gamle drømme om at undertvinge deres naboer og bemægtige sig deres landområder. Der er ikke mange af dem, der ville være gået med til noget sådant, hvis ikke det var for en af senmiddelalderens allerstørste politiske katastrofer: de osmanniske tyrkeres erobring af det legendariske Konstantinopel blot treogtyve måneder før Nikolaus’ død.

I elleve hundrede år havde Konstantinopel været det østromerske eller byzantinske kejserriges hovedstad og overmåde meget rigere og mere betydningsfuld end Rom. Byen havde også i fire hundrede år været sæde for den ortodokse kirke. Men efter århundreders tilbagegang og det stædigt ekspanderende Osmannerriges gradvise optrævling af Byzans hen over mange generationer, var byen ikke andet end en bleg skygge af, hvad den havde været på sit højdepunkt. Afslutningen var tragisk: Efter en mindre end to måneder lang belejring blev en forsvarsstyrke på syv tusind mand løbet over ende af firs tusind islamiske angribere. Herefter fulgte tre rædselsdage, da sultan Mehmed den 2. (”Mehmed Erobreren”, kun enogtyve år gammel) belønnede sine mænd ved at give dem lov til at plyndre, voldtage og dræbe, som de havde lyst til. Helt op til halvtreds tusind af den stolte gamle bys indbyggere blev dræbt, og de overlevende forsvandt på Østens slavemarkeder. Det var en begivenhed, der forandrede verden, og den fik det til at løbe koldt ned ad ryggen på enhver kristen, der forstod dens betydning.

Faktisk kunne Vesten ikke tillade sig at være chokeret. Magthaverne kunne ikke påstå, at de var blevet overrumplet. De havde set passivt til gennem alle de år, hvor tyrkerne kom tættere og tættere på Konstantinopel. Byens kejsere havde sendt stadigt mere fortvivlede anmodninger om hjælp, og Europa havde ikke blot undladt at reagere, men også bidraget til at gøre sammenbruddet uundgåeligt. Hvis tyrkerne ved århundredets midte sad på en stor del af Balkanhalvøen og Ungarn syd for Donau, så var det ikke en ny situation: Hele Bulgarien og meget af Serbien var blevet erobret mere end halvtreds år tidligere. At Konstantinopel selv var blevet tyrkernes hovedmål, kunne ikke have været mere åbenlyst. Da de blokerede Bosporus, det store sejlløb, der forbandt Konstantinopel med Sortehavet og den bagvedliggende verden, holdt de byen i et kvælertag, og dens skæbne var tydelig-vis beseglet. Den sidste kejser – der sørgeligt nok bar navnet Konstantin, og som skulle dø i kamp, mens tyrkerne strømmede over hans mure – fik ikke meget andet af Vesten end flotte ord til opmuntring og tomme løfter. Nikolaus den 5. tog visse skridt til at organisere en redningsekspedition, men det blev ikke til noget. At han ikke formåede at gøre mere, blev siden af mange set som den eneste skamplet på hans regeringstid.

Med erobringen af Konstantinopel vandt tyrkerne ikke bare en strålende ny hovedstad til deres imperium (Hagia Sofia, en af senantikkens arkitektoniske vidundere, blev forvandlet fra kirke til moské) og ikke bare en af verdens mest storslåede havne, men tillige en platform, hvorfra de kunne true Syd- og Mellemeuropa. Venedig, hvis kolossale rigdom er afhængig af adgangen til markeder i Østen, er den mest udsatte af de italienske stater, men heller ikke dette er en ny situation, og Venedig har været længe om at tage bekymringerne alvorligt. Bystatens handelsfyrster er vokset op med forestillingen om Konstantinopel som deres vigtigste konkurrent, når det kom til handel, ikke som et bolværk mod muslimsk aggression, og de var dumme nok til at glæde sig over byens tilbagegang. De nærede forhåbninger om at tæmme tyrkerne og gøre dem til handelspartnere. Tåbeligheden i denne tankegang blev først udstillet, da tyrkerne sænkede et venetiansk skib, der forsøgte at sejle gennem Bosporus, halshuggede de besætningsmedlemmer, der ikke var druknet, og stillede liget af kaptajnen til skue efter at have boret en pæl igennem ham. Men på det tidspunkt var det allerede for sent, i hvert fald hvad Konstantinopel angik.

Det stod klart, at Venedig ikke var den eneste truede stat, da sultan Mehmed efter erobringen af Konstantinopel føjede ”kejser af Rom” til sine mange titler. Der er ingen, der fejlagtigt har forstået dette som en spøg: Hvis Konstantinopel kunne falde, så kan Rom også. Og hvis Rom faldt, hvem ville så sige, at den kristne civilisation ikke stod over for sin undergang? Det er spørgsmål som dette, og den dystre alvor af de eneste troværdige svar, der har fået de førende italienske magter til at skubbe deres uenigheder til side og forenes i Den Hellige Liga.

Sådan er de problemstillinger, der hænger over Italien, kirken og Europa i april 1455 og skaber et desperat behov for lederskab. Men fordi den menneskelige natur nu engang er, som den er, er det ikke nødvendigvis de problemstillinger, der vejer tungest for kardinalerne, som sidder afsondret i Vatikanet. Intern rivalisering fylder mere, og man kan være sikker på, at i hvert fald nogle af kardinalerne er mere optaget af at få en fordel frem for deres rivaler, eller forhindre deres rivaler i at få en fordel frem for dem, end af noget så abstrakt som den vestlige civilisations skæbne. Midt i konklavet, som en slange parat til at hugge og i stand til at forgifte alting, ligger den blodfejde, som i næsten umindelige tider har betydet, at Roms to førende familier bestandig er i struben på hinanden. Var det ikke for Orsiniernes had til Colonnaerne og Colonnaernes had til Orsinierne, ville de syv italienere, som udgør konklavets største nationale gruppe, kunne regne med temmeligt let at skaffe sig de tre yderligere stemmer, de skal bruge for at kunne give pavemagten til en af deres egne. Men på grund af dette had bliver det i bedste fald vanskeligt at få valgt en italiener.

Det er ikke nogen ligegyldig ting. Siden pavehoffet vendte tilbage fra det, der kaldes det babyloniske fangenskab, hvor det i syvogtres år måtte blive i Avignon i Provence og være så fuldstændigt i de franske kongers magt, at syv paver i træk var franskmænd, er man også vendt tilbage til den forestilling, at paverne bør være romere, og hvis ikke romere, så i det mindste italienere. Befolkningen i Den Evige Stad tager denne tanke meget alvorligt. Kardinalerne ved, at valget af en udefrakommende meget vel kan fylde gaderne med vrede folkeskarer, og at dette med sikkerhed vil ske, hvis de vælger en fra det, romerne betragter som den barbariske verden på den anden side af Alperne. Selvom byen har været forholdsvis rolig siden den republikanske sammensværgelses fiasko i 1453 – i høj grad takket være Nikolaus den 5.s anstrengelser for at forholde sig upartisk i sin omgang med de evigt-misundelige Orsinier, Colonnaer og andre baronklaner – så skal der aldrig ret meget til for at antænde en eksplosion i Rom. Delingen af de italienske kardinaler i uforsonlige lejre og den deraf følgende mulighed for en ikke-italiensk pave er en yderligere anledning til nervøsitet.

Når italienerne ikke kan forenes, skyldes det tilstedeværelsen af to af kardinalkollegiets mest frygtindgydende medlemmer. De er begge romerske adelsmænd midt i fyrrerne, og de kan begge trække på enorme reserver af politisk, økonomisk og endog militær magt. Latino Orsini indtager det sæde i kollegiet, som hans familie har besat i så mange hundrede år, at dens overhoveder ser det som noget, de har krav på, ja, reelt som deres personlige ejendom. Blandt de ting, der pryder Latinos slægtstavle, er tre Orsini-paver, den første valgt i 1191, og den anden så berygtet for korruption, at Dante gav ham en lille talerolle som en af de fordømte sjæle i Helvedet. Latino kan nøjes med at kigge i sin egen families historie for at blive belært om, hvilket aktiv man kan skaffe sig ved at placere en slægtning eller én, der er afhængig af ens slægtninge, på pavetronen. Eller for at få lige så overbevisende eksempler på, hvor dårligt det kan gå, når selvsamme trone er besat af en fjende – i værste fald, fra en Orsinis perspektiv, af en Colonna eller en ven af Colonna-familien.

Skønt stolt og magtfuld overgås Latino af sin farligste rival, kardinal Prospero Colonna. Prospero, der er nevø til den Oddo (eller Oddone) Colonna, som blev pave Martin den 5. i 1417 og brugte sin position til at overøse sine slægtninge med rigdom, høje embeder og adelstitler, har haft en farverig karriere. Han blev gjort til kardinal, mens han endnu var teenager, blev ekskommunikeret efter sin onkels død, da Colonnaerne røg ud af Vatikanets inderkreds og faldt i unåde, fik indyndet sig igen og var til sidst meget tæt på selv at blive valgt til pave. Hen over tre nervepirrende dage under konklavet i 1447 var Prospero hele tiden blot to stemmer fra at vinde. Når det ikke lykkedes ham at få disse to stemmer, og støtten til ham derefter smeltede bort, skyldtes det flere kardinalers loyalitetsfølelse over for Orsinierne samt det ubehag, andre følte ved Prosperos berygtede vilje til at bruge vold for at nå sine mål. Det var denne fastlåste stilling mellem Orsinier og Colonnaer, som førte til det overraskende valg af konklavets nyeste medlem, den lærde Tommaso Parentucelli, der således var blevet den nyligt afdøde Nikolaus den 5.

Omstændighederne, der skabte dødvandet i 1447, er alle til stede her i 1455. Mens kardinalerne gør sig parat til at foretage den første afstemning, bliver det klart, at flere foretrækker italieneren Domenico Capranica. For en nøgtern betragtning er det en forståelig, ja, endog prisværdig udvikling. Der er ikke noget at sige Capranica på, og der er meget, der taler for ham. Den femoghalvtredsårige er en særdeles erfaren gejstlig, der har været biskop i tredive år og kardinal i over tyve. Han er også en af Vatika-nets førende diplomater og administratorer, en anset humanistisk lærd, en fortaler for reformer af kirken og så uangribelig i sin personlige livsførelse, at renæssancehistorikere i senere tider vil kalde ham from.

Set ud fra de kriterier, som burde være de væsentligste, er han en exceptionel kandidat. Der er ingen, der ville kunne finde gode grunde til at beklage sig over valget af ham, og hans kolleger kan godt lide, at han har været en af dem i noget nær en menneskealder – mange af dem føler, at den afdøde Nikolaus aldrig udviklede den rette respekt for det hellige kollegium, som han kun var blevet en del af, få måneder før han blev valgt til pave.

Ikke desto mindre har Capranica et problem, og det viser sig at være diskvalificerende. Han begyndte sin karriere som sekretær for Colonna-paven Martin den 5. – han var blevet udvalgt til posten på grund af sine usædvanlige evner og sit store potentiale – og derfor stemplede Orsinierne ham tidligt som en fjende og har altid behandlet ham derefter. I årenes løb har han og Orsinierne haft så hyppige og alvorlige sammenstød, at det er udelukket, at han vil blive valgt ved et konklave, hvor Latino Orsini har vetoret.

Da Capranicas sag således er tabt, fremsætter Latino sit valg: Pietro Barbo, nevø til pave Eugen den 4., som døde i 1447 (og som selv havde været nevø til en tidligere pave). Trods sine kun otteogtredive år er Barbo en veteran i kollegiet, han har siddet der i femten år, og selvom han ikke nyder samme anerkendelse som Capranica, er han absolut værdig til at komme i betragtning. Han har ikke bare Orsiniernes støtte, men også Venedigs og den napolitanske konges. Men heller ikke han har en chance, og det af grunde, som er uden forbindelse med noget, han nogensinde selv har sagt eller gjort. Problemet er hans afdøde onkel. Da Eugen gjorde Barbo til kardinal i en alder af treogtyve år, skete det i Firenze, og når han opholdt sig i Firenze, var det, fordi han seks år forinden var flygtet fra Rom for at redde livet – og hans flugt fra Rom var nødvendiggjort af, at han havde forsøgt at knække Colonnaernes magt og i stedet selv var blevet overvundet.

Resultatet var en vældig ydmygelse. Tre år efter at Eugen var blevet valgt, sad han, forklædt som munk, på en pram på vej ned ad Tiberen og krøb sammen under et skjold, mens vrede romere fra bredderne ovenover lod deres foragt gjalde ned over ham og smed sten, pinde og affald efter ham. Han fandt et tilflugtssted i Firenze, som bød ham velkommen, fordi den herskende familie her, Medicierne, stod i tæt forbund med Orsinierne, der altid var glade for at tage imod en fjende af Colonnaerne.

Rom endte med at blive erobret tilbage med magt, ikke af Eugen selv, men af en officer i den pavelige hær ved navn Giovanni Vitelleschi, som både var kardinal og en af epokens mest vilde og aggressive soldaterførere. Lederen af Roms kortlivede, Colonna-støttede republik blev parteret levende af mænd med rødglødende tænger, og der blev indført et militærstyre i byen med henblik på at gøre enhver modstand umulig og livet uudholdeligt for enhver Colonna, der var tåbelig nok til at blive. De landområder, der var underlagt pavedømmet og kendtes som Kirkestaten, blev også hærget, selv kirkerne i de småbyer, der havde været opsætsige mod paven, blev raseret, og byen Palestrina, hvor en af de mest magtfulde grene af Colonna-familien havde hjemme, blev tilintetgjort.

Pietro Barbo havde intet at gøre med noget af dette – det er endda uklart, om hans onkel paven selv havde udtænkt eller godkendt de grusomheder, der blev begået i hans navn – men i Colonnaernes øjne er pletten på ham uudslettelig: De vil aldrig, aldrig, kunne stole på ham. Det kan godt være, at Prospero Colonna her i 1455 ikke længere har tilstrækkelig styrke og indflydelse til at fremstå som en troværdig kandidat selv, men han er så afgjort stadig i stand til at blokere valget af enhver, som kan tænkes at være en trussel mod hans klan. Han har også et argument i Barbos forholdsvis unge alder. Ikke uden grund finder kardinalerne det i reglen uklogt at give kronen til en mand, der muligvis vil bære den i tyve eller tredive år. I Barbos tilfælde er en fyrreårig regeringsperiode ikke utænkelig.

Med udelukkelsen af Capranica og Barbo er der åbenlyst behov for et kompromis, et, som både Latino og Prospero vil acceptere. Dagene går, og idet kardinalerne ser sig om efter en løsning, mærker flere deres opmærksomhed samle sig om en skikkelse, der er en anomali i kirkelig sammenhæng. Det drejer sig om Basilios Bessarion, der er den ene af to grækere til stede ved konklavet – den anden er Isidore af Kiev. De begyndte begge deres karriere i den ortodokse kirke, steg højt til vejrs i det konstantinopolitanske hierarki og blev i 1434 udpeget som delegerede til den romerskkatolske kirkes koncil i Basel, hvor de lod forstå, at de gik stærkt ind for at gøre en ende på de århundredgamle forskelle mellem den østlige og den vestlige kirkes ritualer. Ved koncilets sammenkomst i Firenze i 1439 gik Bessarion og Isidore til pavehoffets glæde over til Rom, hvorved de gjorde sig til forrædere i deres ortodokse brødres øjne. De blev straks gjort til kardinaler. I løbet af de næste femten år vandt Bessarion sig et ry som en af Europas førende humanister og fortalere for den nye lærdom og som en såre kompetent mand med en upåklagelig moralsk habitus. I mange kardinalers øjne taler det også til hans fordel, at han i kraft af sine østromerske rødder har en forståelse for den tyrkiske fare, og at han insisterer på, at Vesten reagerer på den med styrke.

Men heller ikke han har en chance for at blive valgt. Konklavets franske medlemmer har opgivet deres tavshed, eftersom det, der er på dagsordenen, ikke længere er et rent italiensk stridsspørgsmål, og fører nu an i en kritik af Bessarion for at være en fremmed. De gør et stort nummer ud af, at han i strid med det hellige kollegiums konventioner fortsat bærer det lange skæg, som er del af den byzantinske tradition. Selv de kardinaler, der beundrer Bessarion mest, ser sig nødsaget til at medgive, at det ikke kan føre til andet end ulykke, hvis man sætter ham til at herske over Rom og den romerske kirke.

Altså må der findes et andet kompromis. Kardinalerne, der er frustrerede og udmattede og gerne vil slippes fri, finder det hurtigt. Finder ham hurtigt. Længselen efter at afslutte denne trættende affære får dem langt om længe til at indse, at der blandt dem er en mand, som ingen har et ondt ord at sige om. En mand, der vel ikke ligefrem er en forkæmper for den nye humanisme sådan som Capranica, Bessarion eller pave Nikolaus, men dog en respekteret lærd med to doktorgrader i jura og et internationalt ry som en autoritet på området.

En god mand – uberørt af skandaler og kendt af alle romere for sin støtte til hospitaler, sin gavmildhed over for de gamle og de fattige og sin enkle livsførelse.

Tillige en statsmand med en imponerende karriere, herunder flere årtier som højre hånd for en af Europas mægtigste konger.

En fredsstifter af højeste karat, der har været en central aktør i arbejdet for at afslutte Det Store Skisma (skismaet inden for den romerskkatolske kirke, o.a.) og i bilæggelsen af en langvarig konflikt mellem Napoli og Rom.

En mand, der er kendt for at være loyal over for paven, snarere end over for koncilerne, og for at forstå truslen fra tyrkerne.

En mand, der ikke er grådig – end ikke ærgerrig.

Og hvad der er endnu vigtigere i dette fastlåste konklave: en mand, der ikke er en del af det politiske spil. Efter at have siddet ti år i kardinalkollegiet tilhører han stadig ikke nogen af dets fraktioner og er så fri af pavehoffets intriger, at ingen – ingen Orsini, ingen Colonna, ingen overhovedet – har grund til at nære mistro til ham.

Og endelig – som det bedste, det afgørende argument – er han seksoghalvfjerds år gammel og ikke længere ved godt helbred. Det er utænkeligt, at han vil leve længe. Det gør ham perfekt.

Så da kardinal Bessarion rejser sig op og i et alvorligt tonefald erklærer, at han giver sin stemme til Alonso Borgia, er hans kollegaer nærmest ved at falde over deres egne ben for at gøre det samme. De er glade og lettede, de er sikre på, at de vælger en mand, som vil regere mildt, passivt og først og fremmest i kort tid – som snart vil drage til det hinsides uden at have været til kval for nogen og uden at have ændret noget som helst.

De skulle bare vide.

Baggrund

VEJEN TIL ROM

det er besynderligt, at alonso de borja valgte et liv inden for kirken. Han var den eneste søn af en jordbesiddende familie, og forventningerne til ham må have været, at han giftede sig, arvede sin fars jord og førte familiens navn videre. Et navn, der havde en betydelig vægt i det gamle kongedømme Valencia, hvor Alonso begyndte sit liv. Hundrede og fyrre år før hans fødsel, da kong Jakob af Aragonien drev muslimerne ud af Valencia, var der blandt conquistadorerne i hans hær otte mænd, der kaldte sig de Borja. Det er muligt, at de, eller nogle af dem, nedstammede fra en gammel familie af det navn. Det er lige så sandsynligt, at de bare stammede fra den gamle romerske by Borja nær Zaragoza og havde taget navn efter den, som det var sædvane.

Optegnelser viser, at en af Jakobs Borja-soldater fik ansvaret for at fordele den erobrede jord i og omkring den valencianske by Játiva, eller Xátiva. Han var gavmild over for sig selv og sine slægtninge. Deres navn blev hyppigt forekommende blandt områdets overklasse. Godset Torre del Canals, hvor Alonso blev født i 1378 på årets sidste dag, var hverken det mest ydmyge eller det mest storslåede af de mange huse, hvor herren var en Borja.

I en stor del af sit lange liv var Alonso mere jurist end gejstlig; han lod sig aldrig præstevie, men holdt sig til de lavere vielser. Som fjortenårig kom han på universitetet i Lérida, hvor han erhvervede sig doktorgrader i kanonisk og civil ret og siden blev forelæser. Da han fyldte tredive, var han en respekteret og respektabel akademiker – der knyttede sig ikke det mindste spor af skandale til hans navn – men stadigvæk en ganske ukendt provinsbo. Han var ikke nogen intellektuel i ordets egentlige betydning, viste ingen interesse for genopblomstringen af den klassiske lærdom, der fejede hen over Europa i begyndelsen af 1400-tallet. Efter alt at dømme var han ærlig, hårdtarbejdende og dygtig, men man leder forgæves efter vidnesbyrd om en farverig personlighed.

Som syvogtrediveårig blev Borja – utvivlsomt på grund af sin juridiske ekspertise og sin stilling som kannik ved den lokale katedral – udpeget som stiftet Léridas repræsentant ved koncilet i Konstanz.

Dette kirkemøde var først og fremmest blevet arrangeret med henblik på at løse Det Store Skisma, den splittelse i den vestlige kristendom, der var begyndt i 1378 med det næsten samtidige valg af to konkurrerende paver. (I betragtning af den vigtige rolle, skismaet kom til at spille i Borjas liv, er det et interessant sammentræf, at de to kom til verden samme år.) I sin fireårige levetid afsatte koncilet to mænd, der dømtes som ”modpaver”, fordi de aldrig var blevet legitimt valgt, accepterede afskedsbegæringen fra den prætendent, hvis valg var blevet anerkendt som legitimt (han gik frivilligt, for at der kunne skabes enighed), og valgte en enkelt efterfølger, den Colonna, som blev Martin den 5. Dette afsluttede imidlertid ikke skismaet, fordi en spanier, der kaldte sig Benedikt den 13., nægtede at opgive sit krav og blev støttet af det aragonske kongehus.

Selvom der ikke foreligger vidnesbyrd om, at Alonso de Borja deltog i koncilets debatter – ikke engang om, at han deltog i nogen af dets seancer – så stillede dets handlinger ham over for en række irriterende problemer. Som Aragoniens loyale undersåt og lavtrangerende medlem af kongedømmets gejstlighed havde han altid været disponeret for at følge dets ledere, og Benedikt var, som han selv, en respekteret lærd og en mand, der var uangribelig i sin personlige livsførelse. Man kunne dog ikke bare uden videre se bort fra, at et økumenisk koncil havde nægtet at anerkende Benedikt. Der var yderligere komplikationer, herunder at koncilet, samtidig med at det gjorde Martin den 5. til pave, fastslog, at han var forsamlingen undergivet, da koncilerne var den højeste myndighed inden for kirken. Og at Martin svarede, at det var ham og ikke koncilet, der stod øverst. Resultatet var den største udfordring af den pavelige autoritet indtil Reformationen, som stadig lå hundrede år ude i fremtiden. Den usikkerhed, som disse uoverensstemmelser gav anledning til, var utålelig for en advokatnatur som Borja og må have været en af grundene til, at han omtrent på dette tidspunkt begyndte at give udtryk for to overbevisninger. For det første, at den kirkelige enhed var det eneste alternativ til kaos. For det andet, at denne enhed var umulig, hvis ikke paven var den øverste myndighed.

Disse overbevisninger var grundigt rodfæstede, da den knap fyrreårige Borja i 1417 for første gang besøgte det aragonske hof og den unge, karismatiske Alfonso den 5., hvis rige for længst havde opslugt Valencia. Muligvis var han blevet hidkaldt for at redegøre for de dekreter, der udgik fra Konstanz. Det ville have været naturligt i lyset af den støtte, Alfonso og hans far før ham havde givet de spanske modpaver, og de juridiske spørgsmål, som striden mellem koncilet og Martin den 5. havde afstedkommet. Hvad grunden til besøget end var, blev det betydningsfuldt for kongens liv og det store vendepunkt i Borjas.

I en alder af 21 år var Alfonso den 5. hersker over ikke bare Aragonien, men også Sicilien. Det var nok til at gøre ham lige så mægtig som nogen anden konge i Europa, og han var allerede i gang med de felttog, der ville føje Korsika og Sardinien til hans rige. Han var ikke alene en betydningsfuld person, men også en, der stod megen glans om. Han var lavstammet, men stærk af bygning og udstyret med en lille høgenæse og et rovdyrs gennemtrængende blik, og han havde en elskværdighed og en dramatisk åre, der med tiden vandt ham det ærefulde tilnavn ”den Storsindede”.

Han var også intelligent og åndfuld (et lykkeligt ægteskab, sagde han, krævede, at kvinden var blind, og manden døv), og han udstrålede en glad selvsikkerhed. Han så tydeligvis noget, han kunne lide, i juristen fra Lérida, selvom denne var tør og tilbageholdende og ikke svarede til nogens forestillinger om en handlingens mand. På sin side må Borja have været smigret af at opleve, at han vakte interessen hos så kongelig en ung konge, om det så var en konge, hvis synspunkter ikke stemte helt overens med hans egne. Der kan ikke have været megen tøven, da den besøgende blev tilbudt ansættelse ved Alfonsos hof. Hans liv, hans position i verden, ændredes helt og aldeles. Han blev hurtigt kongens sekretær og primære rådgiver og befandt sig dermed i centrum af begivenhederne på Europas politiske scene.

Alfonso stod i lige så høj grad som Borja over for nogle vanskelige spørgsmål. Hvor latterlig den nuværende spanske prætendent til pavetronen end måtte tage sig ud (han kaldte sig Clemens den 8. og var blevet valgt af tre mænd, som Benedikt den 13. havde erklæret for kardinaler kort før sin død), så var han fortsat anerkendt af det aragonske kongehus, hvilket gav ham en svag aura af prestige. Selvom Alfonso intet havde at vinde ved at holde skismaet i live, så ville det ikke være så ligetil at opgive en sag, man så længe havde forbundet med hans familie. Hvis et sådant skridt ikke blev taget forsigtigt, kunne det ligne en indrømmelse af fiasko. Og Alfonso tålte ikke fiasko.

Det blev hans nye sekretærs opgave at finde en vej frem. Så da Alfonso i 1421 ankom til Napoli som svar på dronning Johanne den 2.s anmodning om hjælp til at slå et fransk angreb tilbage – den barnløse, muligvis forstyrrede dronning havde fundet den perfekte måde at vinde ham for sig på, nemlig ved at erklære ham som sin arving – sendte han på Borjas opfordring øjeblikkeligt et brev af sted, hvori han tilbød pave Martin sit venskab. Han havde al mulig grund til at forvente et positivt svar. Det virkede usandsynligt, at Martin, som for nylig havde flyttet pavehoffet tilbage til Den Evige Stad efter mange års eksil, ville ønske at fortsætte en gammel og bekostelig strid. Han havde dårligt nok påbegyndt den tunge opgave med igen at skabe orden i Rom og i Kirkestaten rundt om, og han var stødt på rigelig modstand fra Orsinierne og andre til ikke også at ønske sig besværligheder med Spanien. Alonso de Borja, som var blevet tilbage i Aragonien som formand for et råd, der vejledte kongens rigsforstander – hans dronning, Maria – må have ventet håbefuldt på en tilnærmelse og være blevet overrasket over at erfare, at paven i stedet havde allieret sig med dronning Johannes modstander, franskmanden Ludvig af Anjou, som hævdede, at han var den retmæssige konge af Napoli. Og der kom værre nyheder endnu: Alfonso havde svaret igen ved endnu en gang at anerkende Clemens den 8. som pave. Borjas plan for en forsoning var slået fejl – den havde om noget forværret situationen. Han havde erfaret, at italiensk politik var for kompliceret en størrelse at håndtere, eller bare forstå, derfra hvor han befandt sig i Spanien. Som den kloge jurist han var, vendte han sin opmærksomhed mod anliggender tættere på og forsøgte at holde den der.

I mellemtiden kastede Alfonso den 5. sig ud i en krig om Napoli, der skulle vare i årevis. Dens forviklinger og mange omslag ville kræve et helt kapitel at gennemgå, og selv da ville de næppe være til at få rede på. Efter to års kampe bekendtgjorde Johanne, at det var Ludvig af Anjou, og ikke Alfonso, der var hendes arving, og derfor var hendes tidligere redningsmands indblanding uønsket, og han selv en fjende. Overtaget skiftede med jævne mellemrum, og det begyndte at se ud, som om blodsudgydelserne kunne fortsætte i al evighed. Voldshandlinger og uhyrligheder blev nærmest dagens orden. Da lejesoldater i Ludvigs sold havde dræbt Alfonsos elskede bror Pedro med et heldigt skud, fejrede de deres succes ved at skyde hans lig af med en kanon. Da Alfonso i 1423 var nødt til at vende tilbage til Spanien for at tage sig af en konflikt, der var brudt ud mellem en anden bror, kong Juan af Navarra, og Alfonsos svoger Juan af Kastilien, afbrød han sin rejse for at aflægge besøg i Marseilles, huset Anjous hovedstad. Han forsøgte at stikke ild på byen to gange, og begge gange blev hans forsøg forpurret af regnvejr. Han erklærede, at hvis det samme skete tredje gang, ville han acceptere det som Guds vilje og rejse videre, men der kom ikke mere regn, og Alfonso oplevede den sjældne tilfredsstillelse at lægge en storby i aske, før han lettede anker og fortsatte sin færd.

Han var stadig i Spanien et år senere, da nyheden om, at hans hær i Napoli var blevet besejret, og dens anfører dræbt, nåede ham og gav ham et mere nøgternt syn på situationen. Han konkluderede, at han aldrig ville få noget ud af at bekæmpe en pave, som havde opbakning fra det meste af Europa, og insistere på legitimiteten af en magtesløs og stort set glemt spanier, og han bestemte sig for, at det var nødvendigt med en ny tilgang til tingene. Alonso de Borja var rørende enig – han havde faktisk i lang tid foreslået en kursændring. Han appellerede til kongen, ikke ved at tale om kirkens enhed, hvad der næppe ville gøre større indtryk på en energisk ung konge med erobringsdrømme, men ved at påpege de praktiske fordele ved at få paven til at støtte hans krav med hensyn til Napoli. Der var ikke noget at tabe, og derfor gav kongen sin sekretær frie tøjler til at undersøge, hvad der kunne opnås ad diplomatiets vej.

Der kunne opnås store ting. Forhandlinger blev indledt, paven var modtagelig, og der blev udarbejdet en foreløbig aftale. Martin medgav, i noget forblommede vendinger, at Alfonso måske rent faktisk havde et gyldigt krav på Napoli. Borja, og gennem ham Alfonso, anerkendte, at Martin måske rent faktisk var den sande pave. Med dette som udgangspunkt gjorde Borja sig den ulejlighed at opsøge modpave Clemens på hans skjulested i den fjerntliggende by Peníscola i Valencia. Her overtalte han Clemens til at gøre knæfald for Rom, idet han som kompensation tilbød ham embedet som biskop af Palma på øen Mallorca. Dermed opgav det aragonske kongehus sin langvarige afvisning af de romerske paver, kongen og kirkens overhoved var forsonet, og Det Store Skisma var endelig forbi efter næsten et halvt hundrede år. En taknemmelig pave bekendtgjorde Borjas udnævnelse til biskop af Valencia. Det må have været en kolossal tilfredsstillelse: Ikke alene var Valencia et af Spaniens rigeste bispesæder – det var tillige det stift, hvor Borja-familien hørte hjemme. Udnævnelsen tilføjede navnet Borja en glans, det aldrig før havde haft, og den gjorde Alonso til en helt blandt sine slægtninge. Blandt disse var hans søster, der var enke, og som nu tog bolig i Valencias storslåede bispepalads sammen med sine børn. For at blive biskop måtte Alonso tage et skridt, han hidtil havde forsømt: at lade sig præstevie.

Lederne af Konstanz-koncilet havde været parate til at hæve mødet siden 1418, men de frygtede, at de ved at lade det opløse ville stille paven fri til at omstøde alt det, de havde udrettet. Som en forebyggende foranstaltning bestemte de, at der skulle nedsættes et nyt koncil efter fem år, og endnu et syv år efter dette, og derefter et nyt hvert tiende år. Selvom pave Martin ikke var mere positivt indstillet over for konciler, end hans forgængere havde været, eller hans efterfølgere skulle blive, fandt han det umuligt at undlade at indkalde til et i 1423. Denne forsamling var imidlertid så lam-met af politiske uenigheder, at den var ude af stand til at handle. Den opnåede ikke meget andet end igen at stadfæste koncilernes besiddelse af den øverste myndighed og planlægge en ny samling i den schweiziske by Basel i 1431.

Martin døde tidligt i 1431 og blev efterfulgt af den rige, smukke og aristokratiske kardinal Gabriele Condulmer af Venedig, som blev Eugen den 4. Han var kun syvogfyrre år gammel, cirka seks år yngre end den unge biskop af Valencia. Politisk uerfaren og talentløs som han var, begik han bommerter nærmest fra den dag, han satte sig på tronen. Som vi hørte, endte det med, at han underminerede sin egen position i en sådan grad, at han var tvunget til at forlade Rom i en regn af pinde og sten.

Efter år i eksil ekskommunikerede den forbitrede Eugen alle med tilknytning til Basel og krævede, at der blev nedsat en alternativ forsamling i Ferrara. Som svar stemplede koncilet ham som kætter og stemte for, at han skulle afsættes. Som erstatning valgte den en ny modpave, den tidligere hertug af Savoyen, som efter sin kones død havde ladet sig ordinere, og som nu tog navnet Felix den 5. Koncilet fik opbakning til alt dette fra hertugen af Milano og – til Alonso de Borjas fortvivlelse – fra Alfonso den 5. Hermed lå alt, hvad biskoppen havde opnået i slutningen af Martin den 5.s regeringstid, i ruiner, og man syntes hver dag at bevæge sig mod et større kaos. Det virkede som skæbnens ironi over for en, der havde tillagt enhed og en stærk pavemagt så stor en betydning.

Da Alfonso den 5. vendte tilbage til Italien og genoptog krigen om Napoli, havde han Borja med sig. Selvom biskoppen var utilfreds med stort set alt, hvad der foregik, vedblev han med at bestyre sin herres forretninger og tog fat på at reformere retssystemet i de landområder, Alfonso kontrollerede. Han havde også ansvar for uddannelsen af Alfonsos uægte søn Ferdinand, som var i begyndelsen af teenageårene. Drengen, som blev kaldt Ferrante, var allerede en betydningsfuld skikkelse, fordi der ikke var kommet nogen børn ud af hans fars ægteskab med den sygelige og sørgeligt utiltrækkende prinsesse Maria af Kastilien. Alfonso, der havde indset, at det meste af hans vidstrakte rige ville gå i arv til hans bror Juan eller Juans søn Ferdinand, når han døde, var så småt blevet besat af tanken om, at det store kongerige Napoli, såfremt han kunne erobre det, skulle gå til Ferrante. I mellemtiden var Borja ved at lære Ferrante at kende og danne sig en mening om drengens karakter, som skulle få konsekvenser i de følgende år.

Biskoppen var uvillig til at lægge skjul på sin misbilligelse af kongens støtte til koncilet i Basel og dets modpave. Da Alfonso valgte ham som sin udsending til Basel, tog han det overraskende skridt at nægte at tage af sted. Da Eugen gav koncilet ordre til at rykke til Firenze, og nogle delegerede adlød, mens andre trodsigt blev i Basel, signalerede Borja sin støtte til paven ved personligt at rejse til Firenze, muligvis uden sin konges velsignelse. Det vidner om, hvor højt Alfonso skattede biskoppens tjenester, at han beholdt ham som sin førsteminister på trods af deres uenighed i dette smerteligt kontroversielle spørgsmål.

Krigen om Napoli så ud til at være endt i katastrofe for Alfonso, da han efter endnu et nederlag midt i 1430’erne blev taget til fange af Milanos ondskabsfulde hertug, Filippo Maria Visconti, der støttede Ludvig af Anjou og altid var ivrig efter at skabe uro. At falde i kløerne på den sadistiske Filippo Maria var ofte lig med at gå en grusom død i møde eller at blive indespærret på livstid under unævnelige forhold, og det var derfor nærmest et mirakel, at det lykkedes Alfonso at overtale hertugen til at løslade ham. Han gjorde det – og det siger noget om hans karismatiske personlighed, at det lykkedes – ved at argumentere for, at det ville være bedre for Milano, hvis han blev konge af Napoli, og Anjou blev drevet ud.

Alfonsos løsladelse blev et vendepunkt for ham. Da han i 1442 endelig knuste sine rivaler fra Anjou, og de flygtede tilbage til Frankrig, var vejen banet for en løsning på en række problemer, som længe havde forpestet luften. På det tidspunkt, hvor han drog ind i Napoli by, havde Basel-koncilet mistet al troværdighed. Selvom det forblev i samling, var selv Felix den 5. blevet træt af dets frugtesløse diskussioner og var rejst. Da hverken koncil og modpave rigtigt havde nogen betydning længere, kunne Alfonso den 5. (nu også Alfonso den 1. af Napoli) og pave Eugen rette opmærksomheden mod hinanden. Det, de så – det, Alonso de Borja ansporede dem til at forstå – var, at de havde mere at vinde ved at forlige sig end ved at fortsætte deres strid. I og med at Napoli var anerkendt som et paveligt len i hele Europa, var der ingen, der kunne sidde som legitim hersker uden den katolske paves godkendelse – og uden at blive formelt indsat af selvsamme pave. Alfonso ville ikke blive accepteret som napolitansk konge, før en eller anden pave anerkendte ham som sådan, og jo før, jo bedre. Fra Genève tilbød Felix at forestå indsættelsen, men på dette tidspunkt var hans position så skrøbelig, at forslaget ikke kunne tages alvorligt.

Hvad Eugen angik, ville det være at fornægte virkeligheden, hvis han ikke accepterede den aragonske konges erobring af Napoli. Det eneste, han ville få ud af det, ville være endnu flere års uro. Det stod klart, at alle forudsætninger for en aftale var til stede, og således gik forhandlingerne i gang, igen med Borja som repræsentant for kongen. Ifølge den resulterende Terracina-traktat anerkendte Alfonso Eugen som pave og blev indsat som konge af Napoli. For anden gang på halvandet årti havde Alonso de Borja genforenet den romerskkatolske kirke. Eugen følte nu, at han sikkert kunne vende tilbage til Rom, som under hans eksil var sunket ned i en ulykkelig tilstand af lovløshed.

Paven og kongen indledte nu en periode med politiske hvedebrødsdage. I 1444 udnævnte den taknemmelige Eugen Borja til kardinal og kardinalpræst for kirken Santi Quattro Coronati på Celio-højen. Han gjorde det ikke som svar på en anmodning fra Alfonso den 5. eller som en politisk gestus over for Napoli, men i anerkendelse af Borjas tjenester over for kirken. Samme år gav Eugen sit samtykke til noget, hans nye kongelige ven ønskede næsten lige så meget, som han havde ønsket sig Napoli, og legitimerede den enogtyveårige Ferrante. Alfonso fejrede dette som en stor sejr, en, der banede vejen for, at Ferrante kunne overtage Napolis trone efter ham. Kardinal Borja var ikke den eneste jurakyndige, der fandt denne forestilling problematisk. Der var en gammel og udbredt tvivl om, hvorvidt legitimering medførte arvefølgeret.

I 1445 slog Borja sig ned i Rom. Det var formentlig tanken, at han skulle tjene som Alfonsos repræsentant ved pavehoffet, men det er ikke usandsynligt, at han følte, han havde gjort mere end nok for en konge, hvis ærgerrighed var umættelig, og var træt af at blive bedt om at rydde op i dennes affærer. Hvorom alting er: Så snart han havde indrettet sig i et gammelt palæ i et roligt kvarter mellem ruinerne af Colosseum og den næsten lige så gamle Laterankirke, blev han mere optaget af sin have end af politik. Det eneste emne, der stadig kunne engagere ham, var det tilbagevendende spørgsmål om pavens myndighed. Da man mod slutningen af Eugens liv bilagde en strid mellem Vatikanet og den tyske kirke, var Borgia (som hans navn nu blev stavet i Rom) en af blot to kardinaler, der indvendte, at man havde givet køb på for meget, der rettelig var pavens. I det store hele levede han som en rangsperson, der havde trukket sig tilbage til et virke som velgører, hvor han hellere støttede godgørende organisationer end kunstnere, arkitekter og lærde. Som spanier var han i høj grad en outsider, men det lader han til at have affundet sig med. Han holdt sig i yderkanten af det romerske selskabsliv, hyrede spanske landsmænd til sin tjenerstab og åbnede – i reglen uden den store entusiasme – sit hjem for de af sine slægtninge, som rejste til Italien i håbet om, at familieskabet med en kardinal kunne åbne muligheder for dem.

Da Eugen den 4. døde i februar 1447 i en alder af toogtres år, var Alonso Borgia allerede otteogtres. Og selvom han i sin egenskab af kardinal kunne vælges til pave, blev han ikke på noget tidspunkt nævnt som en mulig kandidat under årets konklave. Det ser heller ikke ud til, at han deltog ret aktivt i de politiske intriger, heller ikke da den fastlåste situation mellem Orsinier og Colonnaer gjorde det umuligt at vælge nogen af de to familiers kandidater. Vinderen, der til sidst stod frem, den berømte, højtbegavede kardinal Tommaso Parentucelli, var kun niogfyrre år – ung nok til at være Borgias søn. Selvom han virkede lille og underligt indskrumpet, var den nye pave Nikolaus med de små, sorte fugleøjne ved udmærket helbred, levede spartansk og havde store planer både for pavedømmet og for byen Rom. Det har ikke virket sandsynligt, at den aldrende kardinal Borgia ville leve længe nok til at opleve endnu et konklave, og ikke muligt overhovedet, at han nogensinde skulle komme i spil som ny pave.

2

Overraskelser, skuffelser, håb

Der er grund til at antage, at der kun var én person, der ikke var fuldkommen lamslået over ophøjelsen af kardinal Alonso Borgia til pave – og den person var Alonso selv.

Muligheden udspringer af den stort set eneste interessante historie, der er blevet overleveret om Alonsos tidlige år – en beretning, som må have en eller anden forbindelse til virkeligheden, i og med at Alonso lader til selv at have troet på den.

Historien fortæller, at Alonso på et tidspunkt i barndommen mødte en berømt hellig mand og prædikant ved navn Vincente Ferrer, en spansk munk, der via sin far nedstammede fra en skotsk adelsfamilie. Det er på ingen måde usandsynligt, at et sådant møde skulle have fundet sted. Ferrer, som var berømt for at udvirke mirakler og for at omvende jøder i stort tal ved hjælp af metoder, der ville få panderynker frem i senere århundreder, var en celeber skikkelse i Valencia i slutningen af 1300-tallet, og han tiltrak store folkemængder, hvor han end viste sig. Han tog også en doktorgrad i teologi ved universitetet i Lérida, selvsamme universitet, hvor Alonso senere studerede og underviste i jura.

Under alle omstændigheder forlyder det, at Ferrer, da han mødte Alonso, erklærede, at barnet en dag ville besidde ”den højeste myndighed, et dødeligt menneske kan opnå” – ord, som enhver oplyst europæer i tiden ville have forstået som en henvisning til pavestolen. Det siges, at Alonso tog profetien alvorligt og roligt ventede på, at den gik i opfyldelse, alt imens mænd, der var yngre end ham selv, blev valgt i stedet. Det eneste, vi ved med sikkerhed, er, at en af hans første handlinger som pave Calixtus den 3. var at sørge for, at Vincente Ferrer blev helgenkåret. I dag ligger der en smuk kirke med hans navn på Manhattans Upper East Side.

Calixtus’ regering fik en brat – og noget ujævn – start: På dagen for kroningen af den nye pave drog grupper af bøller med forbindelse til Orsinierne og Colonnaerne gennem Roms gader på udkig efter muligheder for at lave ballade. De hævdede, at de var krænkede over, at en ”katalaner” var blevet pave. De forårsagede en sådan tumult ved en af processionerne, at den aldrende pave var lige ved at blive væltet af hesten. Som man kunne forvente, var uroen værst dér, hvor bander fra de rivaliserende fraktioner stødte sammen. Det nåede kogepunktet, da Napoleone, lederen af Orsini-familiens gren i Bracciano, forsøgte at udnytte det eskalerende kaos til at hævne sig på en gammel fjende. Da paven og hans følge med de firs biskopper helt klædt i hvidt havde passeret ruinerne af Forum og Colosseum og nærmede sig Laterankirken, bevægede de sig reelt gennem noget, der lå et sted mellem regulære uroligheder og en krig i miniatureformat. Huse blev plyndret og stukket i brand. Tilskuere blev angrebet og sågar slået ihjel.

Den tidligere Alonso Borgia, en mand, der mere end noget andet var kendt for at være ”fredsommelig og venlig” – den ubekendte ved pavevalget, som havde vundet, præcis fordi ingen af hans kardinalkolleger kunne forestille sig, at han ville blande sig i deres anliggender, vendte sig mod den stolte og magtfulde kardinal Latino Orsini, som tilfældigvis var Napoleones bror, og beordrede ham til at få styr på sin familie. Nu. Ellers … Roen blev genoprettet, paven havde sat sit præg på sin første dag i embedet med en styrke, han sjældent, hvis nogensinde, havde vist i Rom, og Orsinierne havde fået en forsmag på det halve århundrede med Borgia-problemer, de havde i vente.

Dette var det rene vand i forhold til de overraskelser, der fulgte, og den fart, hvormed Calixtus gik i gang med at levere dem. På trods af et helbred, der var så svagt, at han mange morgener ikke kunne komme ud af sengen, begyndte han at trække på energireserver, ingen havde anet fandtes – og at forfølge en vældig dagsorden af ting, han var besluttet på at udrette. Fra sit leje kaldte han sine sekretærer til sig en efter en, gav dem instrukser, dikterede dem breve og buller i en tilsyneladende endeløs strøm og sendte dem af sted på et virvar af missioner. I centrum af denne hvirvelvind stod et altoverskyggende emne, som Calixtus’ forgænger, Nikolaus den 5., nok havde foregivet at interessere sig for, men kun sjældent for alvor givet opmærksomhed: tyrkerne.

På det tidspunkt, da Calixtus den 3. blev valgt, havde tyrkerne været i Europa i mere end hundrede år. Med undtagelse af en kort periode omkring år 1400, hvor mongolske horder fejede hen over Mellemøsten på et vældigt erobringstogt, der vendte op og ned på alting, indtil de invaderende pludselig vendte om og galopperede tilbage til det østlige Asien, havde de osmanniske hære været så forslugne og så umiddelbart ustoppelige som en græshoppesværm. Lidt ad gangen opslugte de så meget af det gamle kristne byzantinske imperium, at der ved århundredets midte ikke var stort andet tilbage af det end hovedstaden, Konstantinopel, som var så svækket, at den nærmest var hjælpeløs.

Sultan Mehmed den 2., der kun var treogtyve år, da Calixtus blev pave, men allerede blandt de mest frygtede skikkelser på den tid, var et værdigt krigerisk led i en kæde af erobringslystne fædre og sønner, hvis imperium skulle ende med at omfatte store dele af tre kontinenter og eksistere i mere end seks hundrede år. Hans forfædre var dukket op i det trettende århundrede som ledere af et af de cirka ti små fyrstendømmer, der spirede frem i Anatolien (i det, der nu er Tyrkiet), efterhånden som Det Østromerske Rige mistede grebet om regionen. Dynastiet, der fik navn efter dets andet overhoved, emir Osman den 1., var konsekvent mere aggressivt og mere succesrigt end sine naboer og begyndte at opsluge dem en efter en. Osmans barnebarn Murad den 1. opnåede en sådan status, at han i 1370’erne prægede sine egne mønter og anvendte titlen ”sultan” – et ord, som indebar suverænitet og både religiøs og politisk autoritet.

Mehmed den 2. var Murad den 1.s oldebarn, og da han blev født i 1432, var det unikke fænomen, som den osmanniske kultur var, stort set fuldt udfoldet. Blandt denne kulturs slående træk var en gennemtrængende og bemærkelsesværdigt kreativ brug af slaveri, polygami i episk målestok, kongelige brodermord som regeringspolitik og sindrige måder at beherske undergivne folkeslag på, som var langt mere talstærke end tyrkerne selv. Slaveriet, der var så integreret en del af imperiet, at hver femte indbygger i Konstantinopel officielt var træl, da det kulminerede, antog under sultanerne sådanne nye former, at det blev dem en væsentlig kilde til styrke. Osman den 1. og hans efterkommere gjorde den overraskende opdagelse, at krigsfanger, særligt de yngste, kunne forvandles til krigere, der ikke bare var brugbare, men også uhyre loyale.

Dette førte til skabelsen af et masserekrutteringssystem baseret på regelmæssige, organiserede bortførelser. Hvert femte år gennemstrejfede sultanens tropper hans kristne besiddelser (Serbien og Bulgarien, for eksempel, og de græske samfund i Anatolien), indfangede i tusindvis af drenge på mellem ti og måske femten år, udvalgte de stærkeste og klogeste og drog af med dem. De blev indlogeret hos tyrkiske familier, indtil de havde lært sproget og fået en grundlæggende oplæring i Islam, og blev derpå placeret på de nederste trin på de karrierestiger, der førte til de mest magtfulde stillinger i hæren og flåden, i det imperiale bureaukrati og i by- og provinsregeringerne. Juridisk forblev disse unge mænd slaver, men de var slaver med langt flere muligheder end flertallet af tidens angiveligt frie mennesker. Med tiden blev det sådan, at imperiet fortrinsvis var styret af mænd, hvis karrierer var begyndt med, at de blev stjålet fra deres forældre. De lod sig kun betragte som slaver i den forstand, at de – som alle andre i imperiet – var fuldkommen underkastet sultanens vilje.

Det var et system, der ikke bare virkede – det virkede fremragende. Børnehøsten gav tyrkerne en styrke af såkaldte janitsharer, der var en af epokens undere: Ikke blot den første store stående hær i Europa siden antikken, men tillige den første hær af moderne tilsnit. Janitsharerne fik løn, bar uniformer, boede på kaserner, marcherede til musik og blev trænet til et niveau af disciplin og effektivitet uden sidestykke. De blev også store fornyere – for eksempel pionerer i brugen af musketter og artilleri. (Konstantinopels mure blev under belejringen, der førte til byens fald, slået i stumper og stykker af kolossale stenkugler, der blev affyret med tyrkernes over otte meter lange kanoner, tidens dommedagsvåben.)

Som det måske mest usandsynlige var janitsharerne i regelen næsten fanatisk loyale over for deres herrer. Og hvorfor ikke? De mest talentfulde og ambitiøse af dem kunne i en tidlig alder opnå en høj rang og alle de gode ting, der fulgte med succes.

Tyrkerne handlede også med kvinder – det blev de ved med ind i det tyvende århundrede – men den verden, deres kvindelige slaver mødte, var langt mere begrænset end janitsharernes. Tilfangetagelsen af unge kvinder var et hovedmål for sultanens tropper, når de var på plyndring, og deres indfald i fremmede lande forsynede dem med salgbart kød i rigelige mængder. De smukkeste piger blev naturligvis taget i besiddelse af højtstående officerer, som selv sendte en del af dem videre op gennem kommandoleddene, indtil en ganske lille del af dem blev udvalgt til sultanens harem. På den måde blev det osmanniske dynastis måske mest særegne træk videreført i det uendelige: den kendsgerning, at det overhovedet ikke var en familie i ordets sædvanlige betydning, men en slægt af mænd, der i stedet for dronninger havde skarer af kvinder, som de ejede, og som levede som deres forkælede fanger.

For disse kvinder blev utroskab umuliggjort af et andet berømt træk ved sultanens palads Topkapi: En haremsvagt bestående af sorte afrikanske slaver, der ikke kunne gøre monarken til hanrej, eftersom deres kønsorganer var blevet fjernet. Fordi islamisk lov forbød kastration, købte tyrkerne disse eunukker som børn fra steder som Abessinien og Sudan, hvor slavehandlere gladeligt foretog de nødvendige indgreb. Paladset havde også hvide eunukker ansat, der stammede fra europæiske kilder, men de blev brugt i administrative funktioner og ikke som haremsvagter. Det hændte, at eunukker, ganske ligesom janitsharerne, blev de mest magtfulde embedsmænd i imperiet.

Den klaustrofobiske atmosfære i haremmets verden og indbyggernes konkurrence om sultanens opmærksomhed gjorde den til et udklækningssted for ondsindede intriger. Den første haremspige, der gav sultanen en søn, uanset om det var før eller efter, at han havde overtaget tronen, blev mor til den kejserlige arving. Det gav hende en overlegen position i forhold til sine haremsfæller, uanset hvor fin en slægt de kom af – og det var ikke så få af dem, der var døtre af besejrede konger – eller hvor mange sønner de endte med at sætte i verden. Det var dog altid sultanens mor, der var den sande hersker over haremmet. Hun havde blandt andet magt til at beordre sin søns kvinder henrettet, hvis hun fandt det tilrådeligt. Hvis hendes søn var svag eller mere interesseret i at forkæle sig selv end i sine embedspligter, kunne hun også blive imperiets de facto-hersker. Dette var naturligvis opskriften på problemer, for der var i hver generation et vældigt overskud af yngre sønner, hvis frustrerede og misundelige mødre pustede til deres utilfredshed. Resultaterne måtte nødvendigvis blive grumme og indbefattede oprør og krig mellem afdøde sultaners sønner.

Mehmed den 2., Konstantinopels erobrer og forstyrreren af Calixtus den 3.s fred, var søn af en sultan, der havde måttet besejre og dræbe en onkel og en lillebror for at kunne sidde sikkert på tronen. Også Mehmeds bedstefar havde måttet kæmpe til døden med sine egne brødre for at blive sultan, hans oldefar havde beordret en lillebror kvalt for at komme problemer i forkøbet, og sådan fortsatte det bagud i slægtleddene. Denne dystre historie fik Mehmed til at indstifte en praksis, der skulle fortsætte i flere århundreder: Hver gang en ny sultan satte sig på tronen, blev hans yngre brødre og halvbrødre slået ihjel. Med tiden blev dette svar på tronfølgeproblematikken raffineret på uhyggelige måder. Det skulle blive sædvane, at man puttede de gravide medlemmer af en afdød sultans harem i sække og smed dem i havet. De, som ikke var gravide, måtte – uanset om de var unge eller gamle – leve resten af deres liv indespærret og i cølibat.

Mehmed var ofte en del mindre grusom over for sine kristne undersåtter end over for sine egne slægtninge. Da de fortsatte erobringer bevirkede, at antallet af kristne i imperiet oversteg den tyrkiske befolkningsandel, så han en fordel i at omfatte dem med en grad af tolerance, der var usædvanlig for tiden, men ikke gratis for dem. Han pålagde de kristne – der næsten alle var medlemmer af den ortodokse og ikke den romerskkatolske kirke – store skatter til gengæld for en tilladelse til at beholde deres præsteskab og fortsætte deres religiøse praksis. Og det var naturligvis forventet, at de uden at stille spørgsmål underkastede sig det islamiske politiske styre.

Den bitre strid, der skilte den katolske og den ortodokse kirke, gjorde det lettere for osmannerne at udvide deres grænser. Det var begyndt med det ubeskrivelige barbari, hvormed det fjerde korstog, der var blevet organiseret med henblik på at generobre Jerusalem, i stedet plyndrede Konstantinopel og kortvarigt gjorde byen til sæde for et katolsk rige. Siden svigtede Vesten ved ikke at komme byzantinerne til undsætning, da de stod på randen af sammenbrud, og dertil kom nogle vestlige magters villighed til selv at gøre indhug i Konstantinopels besiddelser. På den baggrund er det ikke rigtigt overraskende, at ortodokse kristne som bulgarerne og serberne nogle gange stillede sig på den osmanniske sultans side og ikke det kristne Vesteuropas – uanset hvor stor undren og harme det må have vakt i Calixtus den 3. og andre i Rom.

Men det er i betragtning af truslens alvor heller ikke overraskende, at det blev Calixtus’ afgørende mål som pave, ja, nærmest hans eksistensberettigelse, at standse Det Osmanniske Imperiums fremmarch i Europa. Det første, der var behov for, var skibe – galejer – så man kunne angribe sultanens styrker til søs. Skibsbygningskunsten i midten af 1400-tallet var påfaldende uændret i forhold til to tusind år tidligere. Det ypperste inden for krigsskibe var igennem de mange hundrede år siden Perikles’ tid vedblevet med at være trieren, et langt, smalt fartøj med lav dybgang, som blev drevet frem af tre rækker årer i hver side, op til 150 årer i alt, hver bemandet af et enkelt besætningsmedlem. Disse galejer kunne over korte afstande stryge fremad med høj fart, og den basale taktik var i alle flåder at komme i nærkontakt med fjendtlige fartøjer, entre dem og nedslagte deres besætninger. De første sejlskibe, der kunne krydse op mod vinden, lå stadig flere årtier ude i fremtiden, og selv efter at de kom frem, bevarede galejerne deres dominans i Middelhavet i hundrede år endnu.

Calixtus havde ikke engang været i embedet en måned, før han var i gang med at hyre galejer og besætninger, hvor end de kunne opdrives, anmode de italienske magter og de kronede hoveder nordpå om at stille deres flåder til rådighed for sagen og omdanne dosseringen Ripa Grande i Rom til et enormt, travlt skibsværft. Håndværkere, der var hentet til Rom til formålet, lagde køl til alle de nye galejer, der kunne findes plads til. Det pavelige rentekammer eller camera, der var kommet på fode igen under Nikolaus den 5., blev nu atter tømt for at muliggøre dette. Den helt igennem spartanske livsførelse, som kendetegnede Calixtus, blev nu påkrævet for hele Vatikanet. Udgifter til ikke-militære formål blev nærmest skåret ned til det halve, hvilket primært skete ved at sætte tempoet ned på Martin den 5.s byggeprojekter eller stille dem helt i bero, samt ved at reducere antallet af kunstnere og akademikere, der havde ansættelse i Vatikanet. De fyrede beklagede sig og sagde, at det var, hvad der kom ud af at vælge en udenlandsk pave, en barbar med en primitiv smag og plumpe værdier, men Calixtus lod sig ikke anfægte. Bøgerne i Vatikanets bibliotek blev ganske vist ikke solgt, men de blev berøvet deres indbinding af guld og sølv og deres juveludsmykning. Alt fra landejendomme til Nikolaus’ sølvtøj blev sat på auktion. Paven erklærede, at alt, hvad han behøvede, var almindeligt lertøj. Han fastsatte den 1. maj 1456, kun knap et år senere, som den dag, den nye flåde skulle stå til søs, og brugte i løbet af dette år 150.000 dukater på forberedelserne.

Men selv Vatikanets samlede midler ville ikke række. Calixtus dikterede anmodninger til de rige og magtfulde overalt i Europa; de pavelige arkiver indeholder tredive bind af disse breve, som hold af legater (pavelige udsendinge, o.a.) bragte ud til adressaterne. Kirker alle vegne fik instrukser om at ringe med klokkerne en gang om dagen for minde de troende om, at de skulle bede for korstogets succes. (Det blev med tiden til Angelus, den universelle og stadig praktiserede klokkeringning hver dag ved middagstid.) De kirkelige indtægter blev pålagt tiende, der blev foretaget kollekter blandt lægfolk, og statsoverhovederne blev opfordret til at skubbe deres uenigheder til side og fokusere på at redde den kristne verden fra at blive løbet over ende. Prædikanter tilbød aflad – fritagelse for straf i det hinsides – til alle, der bidrog med den foreskrevne mængde støtte.

Reaktionerne var sjældent, som Calixtus håbede. Over hele Europa virkede den blotte tanke om korstog trættende på folk. Siden det storslåede første korstog for mere end 350 år siden, hvor muslimerne var blevet drevet ud af Jerusalem, og man havde oprettet et kristent kongedømme, havde der været otte ekspeditioner, som alt i alt ikke var resulteret i andet end nederlag, vanære og tragiske tab. To århundreders opofrelser var endt, ikke bare med opgivelsen af alt, hvad der var blevet vundet i begyndelsen, men tillige med så forfærdelige begivenheder som Børnekorstoget (hvor tusinder af unge frivillige forsvandt på Østens slavemarkeder) og vesteuropæiske angriberes plyndring af det kristne Konstantinopel.

Korstogsidealet var blevet yderligere besudlet af paver, som misbrugte det til at føre krig mod politiske fjender blandt deres mere umiddelbare naboer. I 1455 var mindet herom ved at fortone sig, men det gjorde stadig ondt. For de fleste katolske kristne, som aldrig havde set en tyrk, var de osmanniske erobringstogter i det østlige Middelhav fjerne, ja, næsten uvirkelige begivenheder. Direkte fjendtlige reaktioner på pavens appeller var der ikke mange af, undtagen i Tyskland, hvor vreden stadig ulmede over de store summer, der var blevet sendt til Rom i fortiden som betaling for korstog, som aldrig var blevet til noget. Det var ikke mange af pavens udsendinge, der blev mødt med den form for vrede, som brød ud, da en af dem forsøgte at sælge Calixtus’ korstog til en skare kirkegængere i Kölnerdom – han måtte flygte for livet – men der var omvendt heller ikke mange, der blev modtaget med entusiasme. Den almindeligste reaktion var kold ligegyldighed.

Calixtus fik heller ikke, hvad han ønskede, af de sekulære herskere. I England, hvor kong Henrik den 6. nylig havde overstået en af sine katatoniske perioder,* var Rosekrigene netop begyndt at blusse op, og selv mange kirkefolk var ligeglade med, hvad der foregik i Italien og længere væk. Den franske kong Karl den 7. lovede tredive krigsskibe, men besluttede sig derpå for at beholde dem derhjemme til brug mod englænderne. Den frygtindgydende soldat Francesco Sforza, der blot et år forinden havde gjort sig til herre over Milano, gad ikke engang foregive at være interesseret i at stille sine egne evner eller sit hertugdømmes ressourcer til pavens disposition. Selv Venedig, som mere end nogen anden havde grund til at frygte tyrkernes voksende magt og rækkevidde, fortsatte med at forfølge sin egen dagsorden på sine egne uigennemskuelige måder og var ude af stand til at se de øvrige vestlige magter som mulige allierede frem for som rivaler.

Men uanset hvilket ubehag ordet korstog vækker i dag, så var faren tydelig og nærværende, og behovet for handling akut. Fra Konstantinopel var tyrkerne i færd med at ekspandere yderligere på Balkan, de styrede direkte mod Grækenland og trængte sig ind på de handelsruter til søs, der længe havde bragt velstand til Italien. Det er et vidnesbyrd om Calixtus’ forståelse af krisens omfang og den energi, han trods sit skrøbelige helbred satte ind over for den med, at han allerede i september 1455, knap fem måneder efter sin udnævnelse til pave, havde en første eskadre galejer klar til udsendelse. Han gav denne eskadre ordre til at lægge sig syd for Sicilien, hvor dens opgave var at blokere eventuelle tyrkiske flådebevægelser ind i det vestlige Middelhav og imod Rom, mens byggeriet af den egentlige flåde stadig var i gang her. Men hele denne øvelse blev forvandlet til katastrofe og ydmygelse af eskadrens kommandør, Pietro (eller Pedro de) Urrea, biskoppen af Tarragona. Calixtus blev oversvømmet af klager om, at Urrea opererede som en regulær pirat, idet han brugte de fartøjer, han havde fået i sin varetægt, til at plyndre kristne skibe. Hvis Urrea var blevet udpeget til posten, fordi han var spanier ligesom Calixtus, så havde paven begået en fejl, der skulle få smertelige følger.

Kun ét sted var der håb at finde: i Napoli, hvis konge og Calixtus’ tidligere herre, Alfonso af Aragonien, lod til at være den ene glædelige undtagelse midt i den ligegyldighed og kynisme, der gennemsyrede hele Europa. Alfonso nøjedes ikke med at love en flåde galejer, han samlede faktisk én. Pavens agenter rapporterede, at denne flåde lå for anker i Napolibugten, parat til at slutte sig til den nye romerske flåde, så snart den var deployeret. Det så ud til, at det alligevel ville blive muligt at rette et hårdt slag mod tyrkerne.

BAGGRUND

IL REGNO – KONGERIGET

det første, man må forstå om napoli og dets plads i historien om Borgiaerne, er, at det var noget andet dengang, end det er i dag. Navnet dækkede ikke bare over en by – gammel, pulserende og fascinerende, men dog bare en by – men over et kongerige, der bredte sig over det meste af den italienske halvøs sydlige del. Indtil Frankrig, da en anden Borgia sad på Sankt Peters trone, beviste det modsatte, blev Napoli regnet for en af de førende magter, ikke bare i Italien, men i hele Europa.

Kongerigets betydning kan aflæses af det faktum, at en så anseelig skikkelse som Alfonso den 5., der allerede herskede over Aragonien og en række af de største øer i Middelhavet, herunder Sicilien, var villig til at ofre så stor en del af sit liv på også at gøre sig til Alfonso den 1. af Napoli.

Alfonso motiveredes til dels af den tanke – han var ikke den første til at tænke den – at besiddelsen af Napoli ville være et springbræt til flere og større erobringer, måske endda til at vinde herredømmet over hele Italien og udvide sit imperium mod øst i retning af Asien. Derfor den høje pris, han var parat til at betale for at fortsætte sin kamp for Napoli, og de risici, han var parat til at løbe.

Napoli havde altid været et prægtigt trofæ, og de tre årtiers kampe, der kulminerede med Alfonsos sejr, var på ingen måde noget usædvanligt. Tværtimod var hans lange krig bare den seneste af en næsten uafbrudt række konflikter, der havde vædet det sydlige Italien i blod siden Romerrigets undergang. På samme måde kunne der for dem, der kendte Napolis historie, ikke være noget mærkeligt i, at Alfonsos succes snarere end at tilfredsstille ham vakte hans sult efter mere. Han var den tredje napolitanske konge på to hundrede år, der ikke blot ønskede sig hele Italien, men også så ud til at have en chance for at opnå det. Den trussel, han udgjorde for sine naboer i nord, Rom og Firenze, ja, endog for det fjerne Venedig og Milano, var en naturlig funktion af hans nye riges magt – eller i hvert fald dets tilsyneladende magt. Når man lagde Napoli sammen med ikke bare den store ø Sicilien, men også med Alfonsos andre besiddelser i Middelhavet og med hans spanske landområder, gjorde dette rige ham til en frygtindgydende kraft.

Det gav ham også – og det var bestemt medtænkt – en af verdens ældste og mest storslåede hovedstæder, den største i hele Europa i det femtende århundrede, med en befolkning, man kun kan danne sig et skøn om, men som var på et godt stykke over hundrede tusind mennesker. Napoli var så gammel, at dens oprindelse var græsk og ikke italiensk – den begyndte som Neapolis eller Den Nye By, et af de vigtigste støttepunkter for de eventyrere, som koloniserede Syditalien før Roms opblomstring og kaldte det for Storgrækenland (Magna Graecia). Hen over de følgende årtusinder havde Napoli set ikke kun herskere og dynastier, men hele civilisationer blomstre op og forfalde igen. Befolkningen så ingen grund til at betragte sig selv som ringere end Italiens andre førende stater, heller ikke Rom. Den har sikkert ikke været synderligt imponeret over spanieren Alfonso den 5.s komme eller følt sig specielt beæret over hans beslutning om at gøre Napoli, og ikke Sicilien, Korsika, Sardinien eller Aragonien selv, til sit riges hovedstad. Valget må bare have virket naturligt. Det er heller ikke sandsynligt, at napolitanerne spåede Alfonso mange chancer for at opleve større succes, eller sætte et mere varigt præg, end de konger, der havde hersket over dem tidligere. De havde set dem alle komme, og de havde set dem alle gå.

I årene efter Romerrigets sammenbrud var Napoli faldet i hænderne på den gren af de invaderende barbarer nordfra, der var kendt som østgoterne. I det sjette århundrede blev det en af Konstantinopels forposter, i det ottende et hertugdømme med de romerske paver som overherrer og i det niende en uafhængig enhed, der var slemt plaget af både fjender udefra og interne magtkampe.

I det ellevte århundrede, næsten samtidig med at adelige fra Normandiet invaderede England under Vilhelm Erobreren, var andre normannerkrigere på vej til Syditalien for at finde ansættelse som lejesoldater. Da man nåede ind i det tolvte århundrede, tog disse normanner, der havde indset, at de var stærkere end deres arbejdsgivere, kontrol med både Sicilien og Napoli og skabte et forenet kongerige af de to områder. Dette rige blev et af de mest imponerende i hele Vesteuropa, fra nord til syd, med et hof, der overgik alle andre med hensyn til kultur og pragt. Det var, som historikeren Benedetto Croce bemærkede, under normannerne, at Syditalien gav anledning til forestillingen om ”staten som kunstværk.”

Midt i det tolvte århundrede veg normannerkongerne pladsen for det hohenstaufiske dynasti fra Schwaben i Tyskland. I generation efter generation frembragte denne bemærkelsesværdige familie sådanne episke figurer som Frederik Barbarossa og hans sønnesøn Frederik den 2., der på sin egen tid blev kaldt Stupor Mundi, Verdens Forundring. Disse mænd tilsidesatte deres base og hjem i nord og tilbragte deres liv på Sicilien og i Napoli, og deres voksende magt førte til konflikt med paverne i Rom. Af frygt for Frederik den 2. opfordrede pave Urban den 4. Karl af Anjou – kong Ludvig den 9. af Frankrigs bror – til at komme til Italien og overtage ledelsen af hans krig mod Hohenstauferne. Efter en langvarig konflikt, under hvilken han blev ekskommunikeret fire gange, blev Frederik til sidst overvundet i kamp og ødelagt rent politisk. I 1266, efter at Karl af Anjou havde gjort en ende på Hohenstauferne ved at besejre og dræbe Frederiks uægte søn Manfred, udråbte pave Innocens den 4. ham til kong Karl den 1. af Napoli.

I og med at Frankrig og andre af fremtidens store kongeriger i nord endnu var tilbagestående, splittede og svage, betød kroningen, at Karl med ét slag rykkede op i de europæiske monarkers forreste række. Han var i stand til at diktere resultatet af pavevalgene, og han stræbte efter endnu mere. Han havde tilegnet sig Provence ved et giftermål, havde gjort sig til konge af Albanien gennem erobring og gik med planer om at genskabe det gamle katolske rige i det østlige Middelhav, da den blodige begivenhed, der blev kendt som Den Sicilianske Vesper, i 1282 gjorde en ende på hans ambitioner. Det var et komplot, der havde til formål at fordrive Anjou-dynastiet fra Sicilien, og det udviklede sig til en massakre på øens franske befolkning. Da Karl døde tre år senere, var Sicilien blevet en aragonsk besiddelse, og selvom han endnu var konge af Napoli, var hans kraft udtømt.

Selvom Anjouernes herredømme fortsatte gennem det fjortende og næsten halvdelen af det femtende århundrede, førte det ikke andet end konflikt og kaos med sig. Som følge dels af den arv, de normanniske, tyske og franske erobrere efterlod sig, dels af det faktum, at staten Napoli ikke havde andre store byer end sin hovedstad og derfor ingen by-middelklasse, var det, der voksede frem, et feudalt samfund efter nordeuropæisk model, et, der i højere grad end nogen anden af de store italienske stater var behersket af jordbesiddende baronslægter. Det var den eneste stat på hele det italienske fastland, hvis overhoved havde kongestatus, og derfor blev det kendt som Il Regno – Kongeriget. Som i områderne omkring Rom blev baronernes magt også her en bestandig kilde til ustabilitet. Karl den 1.s efterkommere kunne knap nok holde sammen på deres arv og ville slet ikke have kunnet gøre det, hvis ikke det havde været for den skat, baronerne skyldte kongen i hans egenskab af overherre. I 1300-tallet blev baronerne, der til enhver tid var en vild og uregerlig flok (Machiavelli beskrev dem senere som ”mænd, der er fjender af enhver form for civilisation”), fuldstændig umulige at kontrollere. Tidens svage herskere havde ikke andet valg end at give dem flere og flere privilegier og bøje sig for deres voksende krav. Resultatet var et altomfattende kaos og en støt svækkelse af Napolis indflydelse i internationale anliggender.

I 1382 myrdede Karl den 1.s tipoldebarn Karl, der takket være sine forfædres dynastiske manøvrer var konge af Ungarn, sin hyppigt gifte, men barnløse slægtning, dronning Johanne den 1. af Napoli, og overtog hendes trone. Fire år senere blev han efterfulgt af sin søn László, som brugte årene frem til århundredeskiftet på at konsolidere sin magt og derefter tog fat på at genrejse Napoli som stormagt. Mens han ofte var uansvarlig i sin styring af Il Regnos interne anliggender og solgte tjenester til baronerne for at rejse midler til at finansiere sine erobringstogter, var han fuldkommen uforsonlig i sine forsøg på at tilrane sig land fra sine naboer i nord. Omstændighederne var gunstige for hans ambitioner: Det var Det Store Skismas tid, så pavedømmet var svagt og kunne ikke fastholde kontrollen over sine italienske besiddelser, og Milano var også midlertidigt blevet svækket af sin hertugs uventede død. László gjorde sig til herre over store dele af Midtitalien. Han kunne måske have gjort det samme i nord, hvis ikke han var død i en alder af otteoghalvtreds år. Han havde gjort forberedelser til nye erobringer, da hans helbred pludselig svigtede.

Lászlós efterfølger var den endegyldige katastrofe for Anjouerne: hans søster, Johanne den 2. Lige som den første Johanne var hun barnløs, og hendes parathed til at overdrage magt til forskellige elskere var med til at gøre hendes to årtier på tronen til endnu en voldelig og kaotisk periode. Vi så tidligere, hvordan hun gjorde Alfonso af Aragonien til sin arving og opfordrede ham til at flytte til Napoli og hjælpe sig med at holde sine slægtninge fra Anjou stangen, hvorpå hun skiftede kurs og i stedet erklærede først den ene, så den anden af disse for sine retmæssige arvinger og derved sørgede for, at hendes død ville blive fulgt af en langvarig krig om tronen.

Da paverne vendte tilbage til Rom, blev det deres faste politik at gøre alt, hvad de kunne, for at holde Napoli svagt. Vi har set, hvordan Eugen den 4. for at sikre sig Aragoniens støtte til sin fordring på at være eneste legitime pave, fraveg denne kurs ved at anerkende Alfonso som konge af Napoli.

Det var ikke nogen urimelig handel. Den var berettiget af de givne omstændigheder, og den var både paven og kongen til stor gavn. Men den var også farlig, og den skulle vise sig at få store konsekvenser på længere sigt. Eugens anerkendelse af Alfonso gav Napoli en stærk, dygtig og ærgerrig konge, der allerede herskede over en stor del af det vestlige middelhavsområde, og gjorde på den måde Il Regno mægtigere end nogensinde. Dermed var scenen sat for nye konflikter i generationer fremover.

* Henrik den 6. (1421-1471) led af en sindssygdom, der gav sig udslag i lange perioder med katatoni, hvor han ikke sansede noget af, hvad der foregik omkring ham. Et af disse anfald varede i over et år. O.a.

3

Pave og konge: Et venskab ophører

I maj 1456 – inden for den tidsramme, Calixtus havde sat året før – sejlede en kristen krigsflåde bestående af seksten nybyggede trierer ud fra pavedømmets havn i Ostia, hvor Tiberen løber ud i havet godt tredive kilometer sydvest for Rom. Kommandoen lå hos kardinal Ludovico Trevisano, kendt som Scarampo, som tilfældigvis var den samme drabelige prælat, der godt femten år forinden havde undertvunget Kirkestaten og Rom så godt og grundigt, at det blev muligt for pave Eugen den 4. at vende tilbage fra sit eksil. På nuværende tidspunkt havde Scarampo, der var blevet hovedrig takket være krigsbyttet fra sine felttog, i nogle år været fredeligt beskæftiget som camerlengo (administrator af pavestolens ejendomme, o.a.) ved pavehoffet. Det kan ikke overraske, at en mand med hans aggressive temperament var ivrig efter at komme i felten igen.

Han startede med at sejle til Napoli, hvor han regnede med at blive mødt af Alfonso den 5.s flåde og måske også af biskop Urreas egensindige eskadre. Men ingen ventede på ham, da han nåede frem, for på det tidspunkt havde kongens og Urreas skibe slået sig sammen og var sejlet nordpå for at iværksætte et uprovokeret angreb på bystaten Genova. Ikke alene ville Napoli altså ikke bidrage til Calixtus’ korstog – Genova, som Alfonso betragtede som en forhindring for udvidelsen af sit rige, var nu også ude af billedet. Scarampo havde ikke andet valg end at sætte østpå alene. Da Calixtus fik nys om, hvad der var sket, så han ikke bare kong Alfonsos handlinger som et brud på Napolis forpligtelser som medlem af Den Italienske Liga, men også som et personligt forræderi.

Det begyndte at se ud til, at Alfonso, næst efter den tyrkiske sultan, var den største af de forhindringer, der stod i vejen for opfyldelsen af Calixtus’ drømme, og forholdet mellem ham og paven blev mere og mere forgiftet. Men også kongen følte sig forrådt. Calixtus havde vist sig slet ikke at være det villige redskab for Napoli, som Alfonso havde forventet, og andre havde frygtet, men derimod sin egen i et og alt, og han viste ingen tilbøjelighed til gøre, hvad andre sagde, hvad enten der var tale om spaniere, italienere eller noget helt tredje. De to mænds uenigheder gjaldt ikke kun en krig mod tyrkerne, men også en række andre emner. Samme måned som Scarampos flåde forsvandt i horisonten, så Calixtus sig nødsaget til at betale en soldaterfører ved navn Jacopo Piccinino tusinder af dukater – penge han dårligt kunne undvære – for at afbryde en belejring af Siena, der havde ødelagt freden i Toscana. Under forløbet fandt paven ud af, at Piccinino lige fra begyndelsen havde været ansporet og støttet af Alfonso. Alfonso havde igen forbrudt sig mod Den Italienske Liga og begået endnu et forræderi.

På dette tidspunkt må det have forekommet Calixtus, at han ikke kunne forvente andet end skuffelser og dobbeltspil af de mennesker, hvis hjælp han behøvede. Selv den øverstkommanderende for pavens styrker, en vis Giovanni Ventimiglia, viste sig at være en forræder. Han havde på en eller anden måde sørget for at blive taget til fange, netop som han var ved at sejre over Piccinino, som derved blev i stand til at flygte med hele sin hærstyrke.

Det er forståeligt, at Alfonso havde svært ved at acceptere, at hans tidligere sekretær, som han havde løftet ud af en upåagtet tilværelse og hjulpet på vej mod pavestolen, nu var hans lensherre. Det må have forekommet ham, den mægtigste spanske families stolte overhoved, et brud på den naturlige orden, når han som konge af Napoli var nødt til at gøre reverens for en simpel Borja fra Játiva som dennes vasal. At blive trodset af selvsamme Borja må have føltes som en uhyrlighed. Frustreret og indigneret som han var, mente Alfonso tydeligvis, at han var berettiget til at anstifte uro ikke bare i Toscana og Genova, men også i pavens egne områder. Han blev ved med at blande sig i, hvad der foregik i Kirkestaten, og opmuntrede de lokale baroner i deres sædvanlige trods mod Roms autoritet. Han så i særdeleshed Orsinierne som en kanal, ad hvilken han kunne gøre sin indflydelse gældende længere nordpå, og med det formål gjorde han sig til deres beskytter.

Kløften mellem pave og konge voksede, gradvist og pinefuldt. Til Alfonsos skræk afviste Calixtus at stadfæste de legitimeringsbuller, hans to forgængere havde udfærdiget til unge Ferrante, og genoplivede dermed det gamle spørgsmål om, hvorvidt kongens bastard var berettiget til at arve den napolitanske trone. Derefter erklærede han, at Alfonso ingen ret havde til Benevento og Terracina, to strategisk vigtige byer, der befandt sig i de omstridte grænseområder mellem Napoli og Rom, og som kongen hævdede retmæssigt var hans. Kløften blev uoverstigelig, da Alfonso sendte en smuk, ung kvinde, som han var blevet blindt forelsket i – Lucrezia d’Alagna – til Rom for at bede paven opløse hans fyrreårige ægteskab med Maria af Kastilien. Calixtus havde, inden for ret vide rammer, vist sig villig til at hjælpe kongen med hans kurmageri. Han var gået med til at udnævne en af Lucrezias slægtninge til kardinalærkebiskop af Napoli og havde accepteret giftermålet mellem hendes søster og Ausias del Milà, en af hans egne unge slægtninge. At ophæve et kongeligt ægteskab, der havde varet i næsten fyrre år, var dog mere, end han følte, at han kunne være med til. Da man forsøgte at aftvinge ham et svar, meddelte han den unge dame, der var blevet ledsaget til Rom af et fuldstændigt ekstravagant følge, og som tydeligvis håbede på at blive dronning af Napoli, at han ikke kunne gøre det, hun bad om, fordi han ikke ønskede at ledsage hende til helvede. Det blev afslutningen på al høflig kommunikation mellem Napoli og Rom.

Inden længe advarede Calixtus Alfonso således: ”Deres Majestæt skal vide, at en pave kan afsætte konger.” Og Alfonso svarede, at ”Deres Hellighed skal vide, at vi nok skal finde en måde at afsætte en pave på, hvis vi ønsker det.” Da Calixtus nægtede at udpege en uægte søn af bastarden Ferrante til bispeembedet i Zaragoza i Spanien – Alfonso var i sin frustration begyndt at stille stadigt mere besynderlige krav – stivnede gammel uvilje og blev til et koldt had, der skulle vare ved, til både paven og kongen var døde. I en søgen efter forbundsfæller blandt Italiens andre herskere begyndte Alfonso at arrangere det, der skulle blive en række ægteskabsalliancer med Sforzaerne i Milano. Hans barnebarn og navnefælle blev gift med en datter af hertug Francesco Sforza, og siden blev en datter fra dette ægteskab gift med den tredje Sforza-hertug i Milano. De senere følger af disse arrangementer ville have fyldt både Alfonso og Francesco med gru, hvis de havde været i stand til at forudse dem.

*

Det er ikke usandsynligt, at store dele af Europa på dette tidspunkt kunne takke begivenhederne østpå for, at de overlevede og var i sikkerhed.