Det forrykte forår
Lasse Ellegaard

© Lasse Ellegaard & Informations Forlag 2014
1. udgave 2014
ISBN: 9788775148783

eBogen er lavet med Telling

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

Lasse Ellegaard

Det forrykte forår

Informations Forlag

forord

“Det er ikke en revolution – en revolution fordrer, at et system ændres. Men i Egypten er systemet intakt,” sagde Politikens Herbert Pundik en aften i Beirut i begyndelsen af 2011, hvor han og hustruen, Sussie, havde inviteret til middag på en armensk restaurant efter endnu et foredrag for nysgerrige danske rejsende om Mellemøstens fortrædeligheder. 

“Hvis det ikke er en revolution, hvad er det så?,” spurgte den libanesiske forfatter Iman Humaydan, der sad med ved bordet.

 “Det ved jeg ikke – måske en revolution i de arabiske hoveder,” svarede Pundik og virrede med sit.

 For Iman, og med hende millioner af arabere, og især kvinderne, var afsættelsen af Hosni Mubaraks regime en revolution. De “havde fået Egypten tilbage,” som hun sagde – det Egypten, de var vokset op med som kulturbærende og politisk instans, det Egypten, der havde givet araberne Naguib Mahfouz, Umm Kulthum og Gamal Abdel Nasser. 

Den aften besluttede jeg at undersøge, om det såkaldt arabiske forår er en revolution eller blot en ny etikette på en gammel flaske. Konklusionen er indtil videre, at arabernes forår, så forrykt det forekommer i de berørte lande, ikke er mundet ud i revolutioner efter den kendte ‘kinesiske’ eller ‘russiske’ model. Omvæltningerne erstatter ikke den ene form for ejendomsret med den anden, men giver dog løfter om en ny for deling af den eksisterende ejendomsret. Og de bebuder et mentalt systemskifte – i de lande, der har gennemført regimeskift, såvel som hvor regimeskift er undervejs. For første gang har araberne taget deres skæbne i egne hænder.

 Denne bog er en mosaik af interviews, samtaler, analyser, vurderinger og reportager, der indkredser nogle vigtige årsager til dette systemskifte: de er økonomiske, sociale, politiske og religiøse, men også utopiske håb spiller en afgørende rolle. Ingen arabere er uberørt af de begivenheder, der på under to år har ændret Mellemøstens – og klodens – politiske landskab.

 Min metode er referentens. Jeg har lyttet, læst, planket, rejst og talt med en stribe engagerede og vidende personer og har været privilegeret med generøs tolerance på Information, såvel fra mine chefer, Lotte Folke Kaarsholm og Christian Jensen, som forlagsredaktørerne Eva Eistrup og Mette Jokumsen, der har kritiseret og vejledt med en tålmodighed, jeg har trukket skamløse veksler på. Tove Bech Andersen, Amalie Kestler, Ole Damkjær, Jesper Berg, Elisabet Svane, Mads Christensen, Brita Vibeke Andersen og Hans Christian Korsholm Nielsen har været værdsatte medlæsere. Mohammed Ali al-Atassi, Iman Humaydan, Hazem Saghieh, Khaled Saghieh, Ernest Khoury, Tobias Havmand, Fadi Yeni Turk, Joumana Farhat, Osama al-Habahbeh, Ayse Karabat, Steffen Gassel, Jakob Erle, Jakob Skovgaard-Petersen, Allan Sørensen og andre, hvis navne ikke kan nævnes, har bevidst eller uafvidende været uvurderlige sparringspartnere, såvel som Puk Damsgaard og Nada Accaoui, der tillige bistod med husly i kritiske faser. Uden dem, etc.

                                                                                               Beirut oktober 2012

CAIRO 2012

Et gensyn i juni
Wassim stod klar til at tage imod, da min taxi rullede op foran hans gadedør - som jeg først fandt, efter at han over mobiltelefonen havde guidet en utryg chauffør fra mit hotels limousineservice gennem Nasser Citys anonyme labyrint af forsømte boligblokke.

 Jeg havde ikke set Wassim, siden han forsvandt fra Beirut i efteråret 2011, hvor vi jævnligt mødtes via fælles bekendte, og hvor jeg over to sessioner interviewede ham om de ti dage han tilbragte i luftvåbenets efterretningstjenestes torturkælder i Homs. Et traume fræset dybt ind i hans bevidsthed. Han boede dengang hos folk, der havde en ekstra sofa, men talte om at rejse tilbage til Homs. Han var stadig kun 29 og så trods alt en fremtid foran sig, efter at han havde mistet alt – sin computerbutik, sit jura-studium på universitetet, livet som upper middle class-sunni i Homs. Men han havde sin selvrespekt i behold som deltager i de første aktioner mod regimet, hvor han havde fungeret som planlægger og kontaktperson for andre aktivister – hvilket førte til hans anholdelse i slutningen af april. Men tilværelsen som flygtning i Beirut var frustrerende inaktiv. “Her er jeg uden for alt,” som han sagde, og det han mente var, at her var han betydningsløs, en byrde for sine bekendte, en mand på almisser, down and out. Og så var han væk. Heller ikke Jesper Berg, den danske forfatter, der kort forinden var flyttet til Beirut fra Damaskus, og som havde mere jævnlig kontakt med ham, vidste, hvor han var. De talte sammen en sidste gang, da Wassim allerede sad i en bil på vej tilbage til Syrien. Vi spekulerede indimellem på, om han stadig var i live.

 Det var han. Godt et halvt år senere ringede han til Jesper fra Nasser City. Han manglede penge, så da jeg få dage senere landede i Cairo for at dække præsidentvalget, havde jeg 500 dollars med til ham. Auraen af arabisk mande-cool var intakt – hår og skæg omhyggeligt studset, deodoranten registrerbar – men det var tydeligt, at silken var slidt. Den marineblå polo-trøje, jeg genkendte fra Beirut, var falmet efter utallige ture i vaskemaskinen, hans høje skikkelse en anelse ludende.

  “Hvorfor bor du her?” spurgte han, da vi drak en øl i hotellets ‘executive club’. “Her er dyrt, og du kan bo gratis hos mig, jeg har to tomme værelser.”

 “Tak for tilbuddet, det ville jeg meget gerne, men jeg har brug for internet og at være nær centrum” – jeg pegede på udsigten til Tahrirpladsen 18 etager under os.

  “Du kan tage bus eller taxa til centrum. Jeg kan hjælpe dig med oversættelser.” Wassim var tydeligvis opsat på at afbalancere kuverten med de 500 dollars.

  “Jeg vil hellere besøge dig.”

 Det tog en lille time at nå adressen i Nasser City. Lejligheden lignede bogstaveligt et bombet lokum. Håndvasken i badeværelsets var smadret i tre skår, toilettets udskylning virkede kun ved at dreje på en rusten hovedhane i væggen. I køkkenets virkede det ene af to køleskabe og kun ét af komfurets fire gasblus fungerede. Var det ikke lige lovlig sløjt for 1300 egyptiske pund (cirka 1200 kroner) om måneden? “Min udlejer sagde take it or leave it,” svarede Wassim. Vi sad på en ramponeret sofa i lejlighedens salon, hvor han sov på en madras på gulvet under den elektriske loftvifte. Lejlighedens øvrige møbler var stablet i de to soveværelser bortset fra en skænk, hvor der stod et fjernsyn indstillet på den statslige syriske satellitkanal. Denne dag med transmission fra indsættelsen af parlamentsmedlemmer efter regimets ‘pluralistiske’ valg den 7. maj, der tillod deltagelse af oppositionspartier. De fik et dårligt valg. Naturligvis.

  “Du følger med i syrisk politik?”

  “Jeg følger med i Syrien, og regimets satellitkanal er den eneste, jeg kan tage ned her.”

 Jeg gik lidt rundt i hans ruin uden at kunne finde på noget pænt at sige, der også lød troværdigt. Så jeg spurgte, hvorfor han havde brug for al den plads. “Jeg har lejet lejligheden efter aftale med min fætter, der er på vej fra Syrien. Ellers boede jeg på værelse, da det er noget billigere, men nu kan jeg dele huslejen.”

 Wassim kunne ikke byde på noget koldt (defekte køleskabe), men tilbød at hente noget. “Lad os køre en tur,” foreslog jeg, “jeg har taxien hele dagen.” Vi kørte ud og spiste sen frokost i en tom restaurant ved Giza-pyramiderne. Undervejs fik jeg fragmenter af hans historie, siden vi sidst sås: Han var taget tilbage til Homs, havde konstateret, at hans fars forretning var bombet sønder og sammen, og at forældrene nu var flygtninge i Damaskus. Efter at have besøgt dem og sikret sig, at de var ved rimeligt helbred, slap han tilbage til Libanon, hvorfra han rejste videre til Cairo i håb om at få kontakt med syriske oppositionskredse. “Det er mere sikkert her end i Beirut,” sagde han, “men egypterne kan ikke lide os. Hvis jeg ændrede min syriske dialekt, ville alt være nemmere. Det kan jeg sagtens, men det gør jeg ikke.”

  “Hvad lever du af?”

 “De sidste sparepenge. Jeg kan ikke få arbejde her, og jeg vil ikke melde mig til FNs flygtningesekretariat, da det vil indskrænke min bevægelses frihed. Det vil gøre det sværere at rejse ud eller få visum til et andet land.”

  Vi kørte tilbage til mit hotel, hvor jeg havde en aftale med kolleger, men aftalte at ses senere samme aften. Wassim insisterede på at vise mig Cairos natteliv. “Du skal opleve noget sjovt, når du nu er her.” Det sjove var et nøgent lokale på førstesalen i en snæver smøge i downtown, hvor enlige mænd sad ved voksdugsborde med deres ølflasker og bivånede to fyldige mavedansere skvulpe sig gennem deres rutiner akkompagneret af tre musikere, der så ud til at været vokset sammen med det lave scenegulv, tilpasset så også kortbenede gæster kunne hoppe op og stikke fedtede pund-sedler i dansernes kavalergange. En af dem på omkring en meter og tres kastede et bundt fempund-sedler i grams, da den mest svulmende kvinde vinkede ham op på scenen. En seddel faldt ned på min sko, og jeg lagde den tilbage på scenegulvet. “Kom, lad os gå,” sagde jeg.  Wassim var miserabel, men han var også heldig. Han havde overlevet det syriske regimes tortur¹ og var kommet ud i ét stykke bortset fra de mentale skader, der indimellem fik ham til at briste i gråd – ikke i erindring om smerten, men over ydmygelsen. Han overlevede uden had, men med en dyb foragt, der bundede i forbløffelse over, hvor uciviliseret regimets sikkerhedstjeneste havde vist sig at være – “tænk, at sådanne folk har bestemt over os i 40 år,” som han sagde. I mine øjne var han arketypen på den nye arabiske helt, den unge, globaliserede himmelstormer, der kun bevæbnet med sin karame, sin værdighed, og en opdateret kommunikationsteknologi kickstartede de omvæltninger, der ændrede Mellemøstens politiske landskab. Wassim repræsenterede det arabiske forårs honette intentioner

Tunesien

En revolution?
Jeg gik glip af optakten til det forrykte forår. Først en kold morgen i januar 2011, hvor jeg løb på Ali al-Atassi, den syriske filminstruktør og journalist, jeg delte kontor med i Beirut, dæmrede det, med hvilken alvor arabiske iagttagere betragtede de efterhånden ugegamle optøjer i Tunesien. 

“Skriver du ikke om dem?” spurgte Ali med den antydningsvise misbilligelse, han kan mønstre over for vestlige rapportører, han mistænker for ikke at forstå en skid af det hele.

 “Nøh,” svarede jeg, “er det ikke det sædvanlige: stigende brødpriser og høj ledighed?”

 “Det er meget større end banal brød-uro, og det kan ende med at vælte regimet,” sagde han med en stemme, der skælvede af bevægelse. Hvorefter han beskrev, hvordan aktivister i de tunesiske byer var gået på gaden i harme over gadehandleren Mohammed Bouazizis selvmord ved middagstid den 17. december foran rådhuset i den støvede provinsby Sidi Bouzid, 300 kilometer fra hovedstaden Tunis. Bouazizi havde hældt malingsfortynder eller benzin over sig selv og strøget en tændstik i protest mod, at en lokal kvindelig kommunalbetjent, bakket op af to mandlige assistenter, havde konfiskeret hans kærre, uden hvilken han ikke kunne forsørge sin mor, seks søskende og en svagelig stedfar. Fadia Hamdi, den 45-årige kvindelige betjent, havde angiveligt langet Bouazizi en lussing under et skænderi, der opstod, da hun antastede ham i anledning af, at han havde placeret sin frugtvogn foran rådhuset, hvilket var i strid med et lokalt forbud mod gadehandel i ‘offentlige zoner’.

 Og jo, jeg havde noteret demonstrationerne i Tunesien i decemberjanuar, men ved årsskiftet 2010-11 var opmærksomheden koncentreret om den bebudede rapport fra STL (Special Tribunal for Lebanon), en FN-nedsat særdomstol for mordet på sunni-lederen Rafik Hariri. 

Ironisk nok rummede netop den historie mange af de elementer, der står øverst på de arabiske revolters skala over fortrædeligheder: overgangen fra revolution til etnisk og/eller sekterisk borgerkrig, de plørede motiver hos de internationale aktører, der blander sig fra sidelinjen: regionale aktører – Iran, Tyrkiet, Saudi-Arabien, Qatar – såvel som globale – Rusland/Kina, USA/EU – der intervenerer med egne stedfortræderkrige. 

I vinteren 2010-11 så alt ud til, at Libanon endnu en gang var udset som den bekvemme prügelknabe i et stedfortræder-opgør mellem Saudi-Arabien og Iran – og i større målestok mellem Vesten og den politiske bølge i den muslimske verden, der udgik fra Teheran, og som kan beskrives med titlen på en bestseller fra 2006 af den iransk-amerikanske politolog og senere rådgiver for Obama-administrationen, Vali Nasr: The Shia Revival om Irans indflydelse i Irak, Libanon, Pakistan, Gaza, Syrien og Bahrain.

 STL-rapporten kunne blive en vigtig brik i den konflikt, hvis der var bund i rygtet om, at den ville sigte navngivne medlemmer af Libanons shia-muslimske Guds Parti, Hizbollah, for meddelagtighed i mordet på Hariri.

 Så tidligt som i maj 2009 havde Der Spiegel viderebragt materiale fra de libanesiske efterforskere, der så ud til, via analyser af mobiltelefontrafik, at påvise, at fire eller fem medlemmer af Hizbollah var indblandet i det nøje planlagte attentat, som ud over den 60-årige tidligere premierminister dræbte 22 andre ved St. Georges Hotel-ruinen på Beiruts corniche den 14. februar 2005.

 Ved årsskiftet 2010-11 var meldingen, at STLs rapport var lige på trapperne, og hvis den bekræftede de lækkede sigtelser mod Hizbollah, var risikoen, at Libanon ville gennemleve en krise så vist som Hizbollahs generalsekretær, Hassan Nasrallah, ikke kun nøjedes med at trække sine proselytter ud af den vaklende samlingsregering, hvad han allerede havde gjort, men svor på at “skære hånden af enhver, der vil forsøge at anholde medlemmer af vores parti.”

  Perspektivet var vidtgående: Hvis rapporten dokumenterede (hvad den viste sig ikke at gøre), at Hizbollah, Mellemøstens mest disciplinerede milits, havde bistået med likvideringen af Rafik Hariri, ville det ikke kun udløse en lokal krise, men en sekterisk konflikt mellem sunnitter og shi’iter i hele den muslimske verden.

Jeg stod altså i det klassiske korrespondent-dilemma: Skulle jeg flyve til Tunis for at dække demonstrationer, de færreste vestlige medier anså for andet og mere end forbigående uro? Hvis jeg forlod Beirut, og STL-rapporten med det formodet skæbnetunge indhold kom ud, mens jeg var væk, var der reel risiko for, at lufthavnen var lukket, når jeg ville tilbage. Som det var tilfældet i maj 2008, da Hizbollah i protest mod den siddende regerings krav om militsens indordning under staten rykkede ind i Beiruts sunni-nabolag, mens jeg var i København for at forny det to- årige ‘kosher-pas’, som det kaldes i journalist-jargon’en, og som reportere med adresse i arabiske lande bruger til ind- og udrejse af Israel. 

Desuden: Det eneste sted, jeg havde set noget, der lignede et ‘arabisk forår’, var længe siden, nemlig i de israelsk besatte områder på Vestbredden og Gaza, hvor unge palæstinensere med stenslynger og molotovcocktails trodsede besættelsesmagten – og i øvrigt deres egne ledere i det lune Tunesien-eksil.

 Israelsk spin forklarede den første palæstinensiske intifada fra december 1987 til 1990-91 med ‘naboskabet med Israel’ – altså at aktivisterne havde taget ved lære af “deres daglige kontakt med det demokratiske Israel,” som chefen for det israelske pressekontor i Jerusalem dengang formulerede det. Men den opstand var netop unik ved, at den var tostrenget – konkret rettet mod israelernes besættelse, men politisk vendt mod Yassir Arafats PLO’s ledelse, der på det tidspunkt var uden reel kontakt med palæstinenserne i de besatte områder, hvor lokale ledere som Hanan Ashrawi i Ramallah og Haidar Abdel Shafi i Gaza førte ordet. 

Ellers gav jeg ikke meget for den romantik, de arabiske mediekontorer og kaffehusstrateger yndede at forbinde med ‘masserne’. At masserne, ifølge mere realistiske og desillusionerede arabiske analytikere, var manipulerede og terroriserede uden udsigt til et anstændigt liv, var nærmere virkeligheden.

 Disse analytikere, der i artikler, afhandlinger og opinionsundersøgelser år efter år dokumenterede det indlysende behov for politisk forandring, havde også slået sig til tåls med, at ‘masserne’ var for skikkelige til at gøre noget ved deres situation. Og de få, der gjorde noget ved at trodse deres regimer, havde ringe opbakning i Vesten. Arabiske dissidenter var overladt til sig selv, talte med sig selv eller gav op og vendte sig mod religionen og den gloriøse fortid. De arabiske ikoner var – som Said Aburish, den palæstinensiske forfatter noterer i sin Nasser-biografi, The Last Arab – en religiøs charlatan (Osama bin Laden), en inkompetent politisk amatør (Yassir Arafat) og en militær og politisk dilettant (Saddam Hussein). Said Aburish kunne med føje have nævnt Gamal Abdel Nasser i sin ‘kongerække’, hvis det ikke lige var, fordi Nasser var hans ungdoms politiske helt. Han kunne have nævnt den militante libanesiske shia-præst Hassan Nasrallah, der blev ‘massernes’ mest populære lederskikkelse, efter at Hizbollah i 2006 dræbte fire og bortførte to israelske soldater i et raid på israelsk territorium kort efter Hamas’ gidseltagning af den israelske sergent Gilad Shalit. Med den aktion nedkaldte Hassan Nasrallah endnu en israelsk krig mod Libanon, der varede 33 dage og dræbte 1400 libanesere, hovedsagelig civile. Nasrallah erkendte langt senere, at dersom han havde vidst, hvor voldsomt israelerne ville reagere, havde han tænkt sig bedre om, og han undskyldte næsten – men også kun næsten – for sit fejljudgement. Det betød dog ikke, at han drog den naturlige konsekvens i demokratiske samfund ved at gå af som generalsekretær for Hizbollah. Men det medvirkede til, at hans popularitet i de arabiske såkaldte masser blegnede, og i dag er han endnu en sektleder blandt andre. 

 Så forskellige disse arabiske ikoner fremstod, havde de det til fælles, at ingen af dem var valgt ved lige og hemmelig afstemning i de befolkninger, de hævdede at repræsentere – og i det omfang de senere lod sig ‘vælge’ – Nasser, Arafat og al-Assad – orkestrerede de selv deres valg, så de var sikre på at blive siddende. Men hvad der var endnu mere deprimerende var, at ingen af disse ikoner på noget tidspunkt evnede at tilvejebringe rammerne for en normal tilværelse for undersåtterne. Deres eneste akkreditiver var – med katastrofale følger for dem, de hævdede at repræsentere – at de trodsede Vesten.

Det Vesten, hvortil den arabiske elite sender sine sønner på kostskoler, universiteter og militærakademier. Det Vesten, der på én gang er forhadt og beundret, uanset om det er i dissidentens eller diktatorens optik. Politisk og materielt overlegent ses Vesten – eller som det også kaldes: Det Globale Nord – som neoimperialistisk, men også som en åbenbaring, hvor folk har adgang til alt det, araberne ikke har set skyggen af i årtier: politisk medbestemmelse, individuel frihed, retten til at vælge, hvem de vil have som deres politiske ledere, og til at rejse, hvorhen de vil. Samfund, der kører efter demokratiske politiske færdselsregler, og som desuden har pensionskasser, fungerende skoler, universiteter og hospitaler. Vesten er fjendebillede og ideal, og skizofrenien kan konstateres i den sigende detalje, at de færreste arabere ryger arabiske cigaretter, med mindre de er så ludfattige, at de ikke har råd til en pakke (i øvrigt ofte lokalt produceret) Marlboro. Som da jeg mødtes med maskerede Hamas-militante i Betlehem i 2001, der kørte mig til deres tilholdssted i en BMW med et billede af Marilyn Monroes kurver i bagruden. Talte jeg med min arabiske husvært på Oliebjerget i Østjerusalem, hvor jeg boede et års tid, huskede han hver gang at nævne, at hans møgforkælede og pjevsede fire-årige søn havde american passport – han var planmæssigt født i USA i forbindelse med et familiebesøg, en i øvrigt udbredt skik blandt gravide arabiske kvinder med slægtninge i Guds eget land. Vesten er både forhadt og idealiseret. I denne dobbelthed ligger, som den fransk-libanesiske forfatter Amin Maalouf observerer, en skuffelse over, at Vesten har set bort fra egne principper om demokrati og humanisme, når det gælder om at sikre ‘stabiliteten’ i Det Globale Syd. Våben for milliarder og økonomiske bistandspakker blev fulgt af stiltiende tolerance over for despoternes barbari mod egne medborgere. De få dissidenter, der trods alt gjorde noget ved de utålelige politiske tilstande ved at råbe op, blev hentet, tortureret og fængslet. Det humanistiske Vesten reagerede højst med uforpligtende erklæringer eller fordømmelse – ikke af regimerne, men af dissidenterne, der blev erklæret fredløse som medlemmer af militante terrorgrupper. Med det resultat, at dissidenterne i et vist omfang faktisk blev terrorister. 

  Disse tragiske paradokser er motoren i en skizofren arabisk selvforståelse, der på samme tid ser islam som spirituelt overlegen, som den seneste og endelige udgave af den fælles monoteistiske gudstro, men også er bevidst om, at planetens politisk-materielle realiteter gør den muslimske araber til taber, udstødt, uønsket og i sidste instans frygtet.

Det er Israels skyld
Gennem et halvt liv havde jeg hørt på araberes jeremiader og bortforklaringer. Hver gang noget gik i ged, var det nogle andres skyld, som regel israelernes. Om det så var fraværet af varmt badevand på Baron Hotel i Aleppo. Eller den jordanske bonde, hvis unge hustru havde smukke øjne, men også var halt efter at have trådt et rustent søm op i foden med den triste konsekvens, at der gik koldbrand i den. Bonden var helt sikker på, at israelerne havde efterladt netop det søm netop det sted med netop det formål at gøre hustruen uarbejdsdygtig. Da jeg med min kammerat Mads Christensen var på vej fra Beirut til Damaskus og holdt ind for at få en kop kaffe i Bekaa-dalen, virkede caféens espressomaskine ikke på grund af de huller i elforsyningen, der inddeler den libanesiske hverdag i timer med og uden strøm. Så café-ejeren undskyldte med den sædvanlige tilføjelse om, at de idelige strømafbrydelser var ‘jødernes skyld’. 

“Overhovedet ikke,” sagde Mads, “det er jeres egen skyld.”

 Manden var tavs i to sekunder, før han vantro spurgte: ”Vores skyld?”  “Ja, når du ikke har strøm, skyldes det et elendigt produktionsniveau, der er resultatet af inkompetent planlægning. Du skulle tage en snak med dine politikere.”

 Mads er fra Skive, hvor de kan være ret ufølsomme over for Mellemøstens normalt forsigtigt omviklede omgangstone, der sjældent skærer ind til benet. Han er desuden ingeniør med en fortid som energichef i Grønland og har produceret lys og varme til baltere, georgiere, syrere, irakere, jordanere og en hel del andre. Han vidste endvidere, at israelerne undgik at bombe de libanesiske kraftværker under krigen mod Hizbollah i 2006, hvor landets infrastruktur, landsbyer og Hizbollas højborg i det sydlige Beirut og i det sydlige Libanon blev lagt i ruiner. De skånede elværker, vandværker og telekommunikation i håbet om, at Libanons formelt vestligt støttede (og reelt lammede) regering under premierminister Faoud Siniora ville vende sig mod Hizbollah – hvad den naturligvis ikke turde.

 Alt dette vidste café-ejeren formentlig også, men han rokkede sig ikke. At det var Israels skyld, at vi måtte drikke tyrkisk kaffe fra gasblusset i stedet for italiensk espresso fra maskinen stod fast. For lumske er de, yehud, jøderne – det ved enhver. Eksperter i beskidte tricks, som da de bombede Iraks atomreaktor Osirik i 1981, uden at et eneste irakisk fly nåede på vingerne, skønt Saddam Hussein havde svoret på, at hans enorme hærstyrke var netop så enorm, fordi den skulle ‘befri Palæstina’. Hvilket var det eneste, han aldrig forsøgte. Alligevel havde min købmand på Oliebjerget i Østjerusalem den irakiske diktators kontrafej hængende i sin butik, klippet ud af en avis og hæftet op på en hylde ved kasseapparatet som illustration af det futile håb om at besejre den zionistiske overmagt. Men han vidste også, at yehud – arabere bruger sjældent ordet ‘israeler’, da det indebærer implicit anerkendelse af den jødiske stats eksistens – var den samlede arabiske nation overlegen på alle niveauer: økonomisk, militært og teknologisk. Det var et uomstødeligt faktum, et vilkår. Yassir, en tv-producer i Amman, var for eksempel overbevist om, at den israelske efterretningstjeneste, Mossad, vidste alt om ham, “om det så er størrelsen på mit undertøj”.

 Jo, yehud havde styr på alt, også på den amerikanske supermagt. I lommen på den jødiske lobby, der styrer en ‘global sammensværgelse’, hvilket er paratviden hos enhver araber. Det er ikke tilfældigt, at det antisemitiske smædeskrift, The Protocols of the Elders of Zion, produceret af det zaristiske Ruslands hemmelige politi som propaganda for zarens jødiske pogromer, i lighed med Hitlers Mein Kampf kan købes i enhver arabisk boghandel i tre-fire forskellige oversættelser. Langt de fleste i den muslimske verden er også overbeviste om, at 11. september blev iscenesat af jøderne, for var det ikke sådan, at 4000 udeblev fra deres jobs i Twin Towers den morgen? Det var det ifølge blandt andre den iranske præsident, Ahmed Ahmedinejad, og Al-Manar, der er Hizbollahs tv-station i Beirut. Og var det ikke også sådan, at Monica Lewinsky var plantet i Det Hvide Hus af Mossad, der ville have ‘noget på’ Bill Clinton, så han ikke modarbejdede den jødiske stats ulovlige bosættelser på Vestbredden og i Gaza? Hvad et par ældre ærværdige palæstinensere, der inviterede på kaffe og konspirationsteorier en aften i Jeriko, så helt bort fra, var, at Clinton er den mest Israel-begejstrede amerikanske præsident nogensinde. 

Som det ses, er det magtfulde sammensværgelser, arabere er oppe imod – og hvad kunne de gøre andet end at finde sig i deres diktaturer og autokratier, der som årtierne gik udviklede sig til banale mafia-dynastier, hvis tilbud ingen kunne afslå, da afslag ville få fatale konsekvenser? 

Ville arabere undslippe undertrykkelsen, måtte de flytte. Rejse til Golfen og blive behandlet som andenklasses borgere i stenrige beduinsamfund, hvis dialekter, manerer og sandalfødder, de følte sig højt hævede over. Eller de kunne søge om familiesammenføring med fætre og kusiner i Europa og USA, der hellere ville se dem på pebermarker langt væk. Fik de alligevel indrejsetilladelse, kunne de se frem til at knokle sig vindøjede i familiemedlemmers døgnkiosker eller skævryggede som taxi-chauffører. 

 Jo, jeg mente at kende den levantinske arabers vilkår, som jeg kendte talekoret af mediefolk, akademikere og tænketank-eksperter, der i årtier havde sagt, at ‘det ikke kan blive ved med at gå’. Og jeg tænkte som de fleste: Det bliver nok ved med at gå. Arabernes apati over for forhadte torturregimer, forflygtigelse af ansvar, et kolossalt misbrug af psykofarmaka, religiøs eskapisme og den faktiske accept af korruption fra top til bund som et vilkår var årsager til, at jeg ikke tillagde de første spirer af den brede, folkelige revolte, der blev døbt Det Arabiske Forår, nogen særlig betydning.

Den revolutionære myte
Det var først, da Ali al-Atassi den morgen i Beirut udmalede gadehandleren Mohammed Bouazizis vanskæbne, at jeg slog ørene ud.

  Sidenhen hørte og læste jeg flere versioner af hændelsesforløbet, der alt efter vinkel tog parti for eller imod gadehandleren og kommunalbetjenten. Blandt andet hos Nasri Hajjaj, en palæstinensisk filminstruktør, der kunne en saftig historie om, at Bouazizi havde forulempet betjenten med obskøniteter af seksuel karakter, og at det var årsag til lussingen. Den 59-årige Hajjaj havde som palæstinensisk intellektuel boet årevis i Tunis, hvor PLO fik hovedkvarter, efter israelerne fordrev dem fra Libanon i 1982 og frem til Oslo-aftalerne, der i 1993 fik Norge, men ikke Palæstina, placeret på det politiske verdenskort.

 Hajjaj kan Tunis på rygmarven, han kender Gud og hvermand i det tunesiske kulturliv og mediemiljø og mente også at kende ‘den sande historie’ om ‘det arabiske forårs’ første martyr-ikon.

 “Det er en symbolhistorie om personlig offervilje, som man kun kan have respekt for,” sagde han, “men den er også en myte, og som i alle mytologier er det kun de elementer, der bakker symbolikken op, der formidles videre i det globale medierum. Den anden og mindst lige så interessante halvdel af historien er stort set ukendt uden for Tunesien.” Nemlig den del af historien, der handler om, at balladen om Mohammed Bouazizi startede med, at han anvendte kartofler som lodder, når han vejede frugt af. Lokale kunders klager til de kommunale myndigheder resulterede i, at Fadia Hamdi opsøgte Bouazizi med ordre om at anvende godkendte blylodder med vægtangivelser. Bouazizi skal have svaret, at han ikke havde råd til blylodder, og at hans kartofler fungerede fint. Fadia Hamdi insisterede, og i det følgende skænderi skal Bouazizi have snerret: “Hvis du absolut vil have nye lodder, kan du jo lægge dine patter i vægtskålene.”

 “Denne uhørt sexistiske bemærkning udløste den lussing, der siden er blevet kaldt ‘politi-chikane’ i medierne og i de bøger, der er skrevet om det arabiske forår. Men som ikke fortæller, at den tunesiske revolutionshelt altså også var endnu en chauvinistisk slubbert, som så mange arabiske mænd. Nu er han arabisk historie,” filosoferede Nasri Hajjaj. 

Men hans version strider mod andre oplysninger om, at Fadia Hamdi efter skænderiet konfiskerede Bouazizis elektroniske vægt. Også en reportage i The Observer nuancerede myten om gadesælgeren som offer for et totalitært overgreb. Der havde været en konfrontation, men kun ét vidne, en gadehandler, der i forvejen bar nag til den kommunale betjent, ville bekræfte, at lussingen var faldet. Fire andre, der var til stede ved optrinnet, fortalte, at de ikke havde set hende slå. Og selv afviste hun over for journalisten at have lagt hånd på Bouazizi med den begrundelse, at “det ville være umuligt. For det første er jeg kvinde i et traditionelt arabisk samfund, som ikke tillader kvinder at slå på en mand, og for det andet var jeg bange.”

 Fadia Hamdi sagde også, at hun ikke havde konfiskeret kærren, men ‘kun’ nogle bananer og peberfrugter, som hun videregav til en velgørenhedsorganisation. En helt tredje version går ud på, at der var tale om stammemodsætninger. At Bouazizi tilhørte en stamme, hvis mandlige medlemmer anser det for en ultimativ ydmygelse at blive fornærmet, og endnu værre: slået af en kvinde, og at det var årsagen til, at han antændte sig selv i protest. Den version understøttes af Fadia Hamdis udsagn om færdselsreglerne for kvinder i et traditionelt arabisk samfund, “som ikke tillader kvinder at slå på en mand.”

 Fælles for alle referater af forløbet er, at de er viderebragt af journalister, der ikke selv var til stede, da det udspillede sig. Et andet fællestræk er, at fortællingerne mere eller mindre ubevidst tager parti for eller imod den ene af parterne. Et tredje træk er, at det er umuligt at tjekke, om de citerede vidner taler sandt – de kan have alle mulige motiver for at lyve.

 Det eneste, der synes at være enighed om, er, at den skæbnetunge konfrontation ikke havde ideologiske eller politiske overtoner. Det fik den først med protesterne – de første foran rådhuset i Sidi Bouzid samme aften og i nabobyer den følgende dag. Efter en uge var de nået hovedstaden Tunis. Knap to uger senere, 30. december, dukkede de første rapporter om urolighederne op i de vestlige medier, blandt andet i The Guardian.

 Mediehistorien om den 26-årige gadehandlers spektakulære selvmord fik sin egen dynamik. Eksempelvis hed det mange steder, at Bouazizi havde afbrudt et lovende universitetsstudium for at forsørge sin familie ved at sælge tomater. Den detalje lå i forlængelse af den gængse årsagsforklaring på ung arabisk frustration. I løbet af de næste ti år entrer 100 millioner unge arabere arbejdsmarkedet i en region, hvor der de sidste fem årtier kun er skabt 50 millioner jobs.

 Virkeligheden var, at Bouazizi havde forladt skolen, før han fik nogen eksamen, og at han havde arbejdet, siden han var ti. Men i dagene efter hans selvmord, hvor gaderne i de tunesiske byer kogte af harme, blev det irrelevant, hvad der var virkelighed, og hvad der var myte.

 Dagen efter selvmordet sendte myndighederne 2000 betjente for at få styr på uroen, men da var det for sent, og præsident Zine El-Abidine Ben Ali, den 74-årige præsident med det knaldsorte hår og det kridhvide jakkesæt, han yndede at lade sig fotografere i, sansede risikoen. Fadia Hamdi og de to assistenter, der var med ved skænderiet foran rådhuset, var allerede suspenderede, og nu blev hun fængslet (og efter 111 dages forvaring pure frikendt). Mohammed Bouazizi blev overført til et hospital i Tunis og fik indrullet i brandsårs-bandager besøg af præsidenten og et tv-hold. Men Ben Alis selviscenesættelse gav bagslag og forstærkede kun de protester, som også Nasri Hajjaj fulgte tæt. “Jeg sov ikke under den tunesiske revolution, og så snart jeg kunne, tog jeg til Tunis. Allerede i flyet konstaterede jeg, at noget særligt var hændt. De tunesiske aviser, jeg fik af stewardessen, var pludselig interessante. Da jeg boede i Tunis, læste jeg fire aviser på ti minutter. De var enslydende og renset for energi og inspiration. Nu tager det timer at læse sig gennem debatstoffet. Det er det samme med folk: De hvisker ikke længere, når de snakker politik, de ser sig ikke over skulderen efter uvedkommende øren. Tidligere havde enhver tuneser en politibetjent siddende inde i hovedet. I dag findes han kun ude på gaden, i øjenhøjde med borgeren.”

 Og uanset hvilken af mediemyterne om konfrontationen i Sidi Bouzid, der nærmer sig den rigtige version – en femte gik ud på, at Mohammed Bouazizi havde overhældt sig selv med petroleum for at true med at begå selvmord, hvorefter han havde tændt en cigaret og kaboom! – så var den tunesiske intifada kommet for at blive.

 Efter 28 dage, der havde bragt landet på kanten af kaos, meddelte hæren den 14. januar Ben Ali, at han havde ‘et åbent vindue’ på tre timers luftrum, og at han gjorde klogt i at benytte det. Flugtflyet blev nægtet landingstilladelse på Malta og i Paris, præsidentfamiliens første destinationer. Den franske regering, der få dage forinden godkendte eksport af syv tons tåregas, gaspistoler, knipler og andet riotgear til det tunesiske sikkerhedsapparat, havde fået kolde fødder. Kun tre dage før Ben Ali lettede, nu med Riyadh i Saudi-Arabien som destination, havde den franske udenrigsminister, Michele Alliot-Marie, tilbudt Ben Ali at sende et kontingent franske gendarmer til Tunis for at bistå med at nedkæmpe opstanden – der i øvrigt resulterede i 240 dræbte og over 1000 sårede. Alliot-Marie – og hendes ægtemand, Patrick Ollier, ligeledes medlem af det franske kabinet – blev kort efter presset til at gå af efter kritik i det franske parlament. Forargelsen var enorm over parrets gratis nytårsophold på et tunesisk luksushotel, inviteret af en Ben Ali-sponsor og multimillionær, hvor de drak champagne, mens demonstranter blev skudt i Tunis’ gader. Præsident Nicolas Sarkozy ventede dog til dagen efter Ben Alis flugt med at erklære sin støtte til ‘Jasmin-revolutionen’, som revolten blev døbt i de internationale medier.

‘Fortsæt revolutionen’ – og dog
To dage senere var det som at tale med et overfyldt fodboldstadion, da den tunesiske advokat og menneskeretsaktivist Radhia Nasraoui tog sin mobiltelefon i Tunis’ lufthavns ankomsthal.

 “Ring tilbage om en time, her er for mange mennesker til, at jeg kan høre dig,” råbte hun i den menneskemængde, der ventede på Moncef Marzouki, den eksilerede leder af det indtil da forbudte republikanske kongresparti, der efter ti års eksil havde booket første ledige flybillet til hjemlandet. Hans første replik med skoene på tunesisk territorium var:

“fortsæt revolutionen.”

 I begyndelsen af januar 2012, da han var blevet konstitueret som præsident, fortrød han sin opfordring, da han i en tale sagde: “Fortsatte aktioner og sit-ins er masse-selvmord, og bliver de ved, vil det tvinge os alle til at æde sten.”

 Men den dag, han kom ud af flyet fra Paris, var han mere elsket end nogen rockstjerne eller fodboldspiller. Han var det nationale samlingspunkt, friheden i kød og blod, og jeg registrerede Radhia Nasraouis eufori, da hun omsider kunne høre mig i telefonen nogle timer senere: “Vi har opbakning i alle de andre arabiske lande,” sagde hun, “revolutionen vil brede sig. I Egypten råber de på Mubaraks afgang, i Yemen og Jordan demonstrerer de. De arabiske præsidenter skælver.”

 I de fleste analytikeres optik blev den tunesiske omvæltning generelt betragtet som et særtilfælde, hvad jeg fik afspejlet i Information i en artikel den 18. januar med overskriften ‘Opstanden i Tunesien er et engangsfænomen’.

 På baggrund af min research kaldte jeg Radhia Nasraouis optimistiske teori om en dominoeffekt for ‘ønsketænkning’. En af kilderne til denne fejlslutning var Sateh Noureddine, chefredaktøren på den ansete venstreorienterede Beirut-avis As Safir, der regelmæssigt citeres i arabisk presse, og som jeg gennem årene jævnligt havde talt med for at blive klogere på Mellemøstens byzantinske labyrint.

 “Jeg køber ikke teorien om, at tunesernes revolution vil få en dominoeffekt,” sagde han den eftermiddag i januar, jeg opsøgte ham på redaktionen i det centrale Beirut. “Tunesien er et specielt tilfælde af en række indlysende årsager: Landets institutioner fungerer stort set, befolkningen er lille og homogen, og selv Ben Alis regime adskilte sig fra resten af den arabiske verdens diktaturer ved at være mere åbent og mindre repressivt end de øvrige i regionen. Så tuneserne er nærmere på europæiske normer, end folk i de fleste arabiske lande. De er bedre uddannede og har, uanset regimets autokratiske karakter, en højere demokratisk bevidsthed end folk i landene omkring dem.”

 Noureddine ville dog ikke udelukke, at begivenhederne i Tunesien fik ‘psykologisk effekt’ i de øvrige arabiske befolkninger. “Men det bliver ved psykologien, for der er en helt anden dynamik i lande som Libyen, Algeriet og Egypten, hvor politisk islam står langt stærkere, og hvor de lokale regimer garderer deres sikkerhed ved at spille de forskellige segmenter, religiøse, sekulære og etniske, ud mod hinanden.”

 Det skulle vise sig, at mine ekspertkilders optimisme, for så vidt angik den tunesiske modernitet, ikke holdt en meter. En årsag var, at også arabiske, sekulære intellektuelle generelt overså de enorme forskelle på center og periferi i Mellemøsten generelt, og i Tunesien, såvel som senere i Yemen, Libyen og Syrien, var afstanden mellem landbefolkning og by-elite den primære socio-økonomiske og psykologiske kulisse i revolterne. Det samme var sådan set tilfældet i Egypten, hvor opstanden mod Hosni Mubaraks regime ganske vist begyndte i det centrale Cairo, men havde fodfæste i fabriksstrejker i Nildeltaet op gennem 00erne før den ankom til Tahrirpladsen og Alexandria i januar 2011.

Den konservative periferi
Periferien er konservativ af natur. Betegnelsen ‘periferi’ dækker i den muslimske verden ikke kun geografiske forskelle, men befolkningsgrupper med rod i den fælles religion, islam, og de sociale, mentale og adfærdsmæssige traditioner, den værner om. Og dermed afvisende over for globaliseringens krav om økonomisk og social mobilitet. Den konservative muslim er ikke rigid fundamentalist, men en medborger, hvis syn på verden beror på tradition og religion som de bærende elementer i det daglige liv. Den konservative muslims begrebsverden er formet i samfund, hvor enhver er presset til at være sig selv nærmest, eftersom staten er fjern, svag eller ikkeeksisterende som i de palæstinensiske områder, Yemen, Pakistans stammeområder og dele af det muslimske Afrika. Den konservative er følgelig tættere på Gud end på ‘staten’, eller for at skære det ud i pap: Den konservative forholder sig til familien, klanen, umma’en (menigheden) – de nære fællesskaber, der træder til, når det kniber. Den konservative muslim købte aldrig den europæisk inspirerede panarabiske ideologi, der tog over efter kolonimagterne i 1940erne og 50erne. Officers-juntaerne i Nordafrika og Balad al-Sham, Levanten, der tog over efter kolonimagterne i 40erne og 50erne ledet af Egyptens afsindigt populære Gamal Abdel Nasser, begejstrede by-eliten, officererne og de intellektuelle – og i et vist omfang de bønder, der fik fordel af jordreformer. Her var et overordnet fællesskab, der kunne genrejse arabisk storhed. Men panarabismen blev aldrig identitetsbærende, blandt andet fordi den adskilte stat og religion, og efter Israels ydmygende afstraffelse af de arabiske hære i 1967-krigen, var panarabismen en tabt sag. At nederlagsregimerne overlevede ud over deres folkelige udløbsdato skyldtes fraværet af alternativer – regimerne fornyede sig ved interne paladskup, der legitimerede hårdhændet diktatur og permanent undtagelsestilstand med henvisning til ‘den israelske trussel’. Der var ikke råd til at løbe en demokratisk risiko, så længe den jødiske stat eksisterede, var argumentet. Det Muslimske Broderskab, der var ene om at frembyde et organiseret alternativ til de sekulære diktaturer, blev holdt nede med militær og økonomisk støtte fra Vesten og det daværende Sovjetunionen, der gavmildt sponserede deres respektive klienter. Regimernes fællestræk, så forskellige de end fremstod i Golfen og Levanten, var monopoliseringen af magt – de arabiske monarker og sekulære diktatorer teede sig som enevoldskonger og opfattede deres befolkninger og deres landes resurser som deres private ejendom.

 For den konservative er den arabiske republik en afstumpet abstraktion, ufølsom over for individets behov, men insisterende på at diktere dets vilkår. Den konservative ser ikke den sekulære stat som den overordnede autoritet eller den instans, der fører den sociale kontrol i de nære fællesskaber. Den kontrol varetages af religionen og dens forbundne traditioner. Den myndighed, staten repræsenterer, ses som påført udefra og desuden som korrupt og ikke til at stole på. Det er følgelig fuldkommen logisk, at den konservative muslim læner sig til religionen, når verden går af lave, hvad enten det gælder globaliseringens ændring af de socioøkonomiske grundvilkår eller den revolutionære bølge, der de sidste to år har rystet det arabiske politiske landskab. Alligevel har det forskrækket Vesten og sekulære muslimer, at islamisterne har fået en renæssance med de arabiske revolter. Men islamisterne har hele tiden været til stede i den politiske undergrund – den eneste forskel er, at de nu er synlige som legale partier og grupperinger. Sådan er det, og sådan var det også i Tunesien, som alle eksperter anså for at være imprægneret med sekularisme.  

Når mine adspurgte kilders vurderinger ikke holdt stik, var det blandt andet, fordi analyserne byggede på den fejllæsning, mange intellektuelle og journalister, arabiske som vestlige, er ofre for, blandt andet fordi de hovedsagelig kun taler med hinanden: De overså revolternes socioøkonomiske baggrund, der var eksplosiv i 2011, efter at den økonomiske afstand mellem land og by var øget de foregående år som en sideeffekt af den internationale økonomiske krise.

 Ifølge den arabiske økonom Ibrahim Saif fra Carnegie-fredsfondens afdeling i Beirut ramte den globale recession i 2008 først de arabiske økonomier i 2009-10 og forstærkede yderligere en allerede øget afstand mellem dem, der havde, og dem, der ikke havde. Så sent som i 2010 blev Tunesien og Jordan betegnet som ‘økonomiske succeshistorier’ af Verdensbanken, IMF og World Trade Organisation, og regionens vækstrater så generelt lovende ud, eksempelvis i Egypten, Syrien og Tyrkiet.

De positive tal var resultatet af økonomiske reformer, der blev gen nemført i løbet af 90erne, da markedsøkonomien efter Murens fald blev mantraet, og hvor de arabiske lande åbnede deres økonomier i overensstemmelse med globaliseringens krav om pengenes frie bevægelighed. Men frem for at komme de enkelte landes befolkninger til gode, blev det en snæver og i forvejen privilegeret elite, der scorede kassen, hvorimod de sektorer, der skulle betjene de brede masser, såsom uddannelse, sundhed og offentlig service, ikke alene ikke fulgte med, men oplevede deciderede niveaufald.

 “Hvad der var fraværende i disse vækstestimater var vurderingen af den økonomiske fremgangs reelle effekt på den generelle velstand i disse lande,” skrev Ibrahim Saif i november 2011.² “De økonomiske reformprogrammer i 1990erne så bort fra de interesser, de små og mellemstore virksomheder og den ‘uformelle sektor’ (tjenere, guider, gadehandlere, kameldrivere, etc.), der bare i Egypten udgør halvdelen af den samlede arbejdsstyrke.”

Korruptionens krisetegn
Også bønderne blev snydt, hvilket viste sig i landbrugets generelt faldende andel af BNP (bruttonationalprodukt) i Egypten, Marokko, Jordan, Tunesien og Syrien, hvor oprøret karakteristisk nok først kom i landbrugsprovinserne, der for 40-50 år siden blev forgyldt af Baath-regimets jordreformer. De økonomiske reformer, der kom med globaliseringen, blev strikket sammen, så de passede til ekspansion i storindustrien og i nye sektorer som telekommunikation, computerbranchen, import af luksusvarer, frihandelszoner og finansiel virksomhed. Det blev regimerne og storkapitalisterne, der med brug af ‘storstilet korruption’, som Saif skrev i sit papir, ragede til sig og fordelte provenuet mellem sig. Privatiseringer, monopoler og prisaftaler blev aftalt i lukkede rum mellem magthaverne og politiske og økonomiske støtter i industri- og finansverdenen og selvsagt uden om vinduespyntsparlamenterne.

 I Tunesien var en væsentlig årsag til, at revolten bredte sig, en generel misnøje med præsidentfamiliens åbenlyse korruption. Zine El-Abidine Ben Alis kone, Leila Trabelsi, i folkemunde kaldet ‘damefrisøren’, var især forhadt for sin åbenlyse nepotisme og favorisering af familiemedlem mer. At efternavnet Trabelsi angav, at hendes forfædre stammede fra Tripoli i Libyen, øgede ikke populariteten i en befolkning, der generelt afskyr libyere. Trabelsi’erne, der kom fra jævne kår, og som slet og ret er kendt som ‘Familien’, promenerede ikke kun parvenuens tarvelige manerer, hvad en sofistikeret tunesisk middelklasse rynkede på næsen af, men var også karakteriseret ved ekstrem grådighed. Sakher el-Materi, en svigersøn til Ben Ali, tjente formuer på at udnytte de økonomiske reformer til at opkøbe privatiserede virksomheder for at sælge dem videre. I 2006 overtog han eksempelvis 41 procent af aktierne i den tunesiske filial af fødevaregiganten Nestlé fra den statskontrollerede landbobank, Banque Nationale Agricole, for en slik på 3,6 millioner dinarer (cirka 15 mio. kroner), uden at Nestlés hovedkvarter blev konsulteret. I 2008 solgte han sin aktiepost videre til moderselskabet for 35 millioner dinarer, en profit på næsten 1000 procent. Han havde i sandhed råd til sin spektakulære livsstil i en paladsagtig villa, hvor han slappede af med at fodre sin tamme tiger med fire kyllinger dagligt.³

 ’Familien’ fordelte topjobs, overtog ejendomme og erhvervede virksomheder ved simpel afpresning – Imed Trabelsi, også en slægtning til førstedamen, etablerede således ‘velgørenhedsorganisationer’, på hvis vegne gorillaer blev sendt rundt til rige forretningsmænd og virksomheder for at inddrive såkaldt sociale almisser i bedste mafiastil.