Torben Jørgensen

STIFTELSEN

Bødlerne fra Aktion Reinhardt

INFORMATIONS FORLAG

Stiftelsen

© Torben Jørgensen og Informations Forlag, 2011

Grafisk tilrettelæggelse og omslag: Remote Grafik

3. udgave, 1. e-bogs udgave

ISBN: 978-87-7514-899-8

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner eller virksomheder, der har indgået aftale med Copydan og kun inden for de rammer, der er nævnt i aftalen.

Informations Forlag

St. Kongensgade 40 C, 1264 København K

www.informationsforlag.dk

INTRODUKTION

ved Hans Kirchhoff

“Stiftelsen“ – det lyder af omsorg for syge, for børn og for gamle mennesker, der ikke kan klare sig selv og derfor har behov for hjælp og beskyttelse. Men i Nazityskland under Anden Verdenskrig dækkede “Stiftelsen“ over det stik modsatte. Navnet blev camouflage for drabet på omkring 90.000 handicappede og sindslidende tyskere og siden for mordet på 1,8 mio. jøder, der blev skudt, pryglet og gasset ihjel i de tre dødslejre Belzéc, Treblinka og Sobibór i Polen.

Mordene skete som et resultat af Hitlers og nazisternes racevanvid, der ville udrydde jøderne som “antirace“ og fjerne alt, hvad der kunne true og svække den “ariske“ eller “germanske“ race. Derfor blev racehygiejnen også rettet imod de fysisk og mentalt handicappede, sigøjnere, homoseksuelle og de såkaldt asociale, dvs. vaneforbrydere og arbejdssky, der fordærvede det sunde “folkelegeme“ og var til økonomisk belastning for staten.

Stiftelsen startede sin virksomhed i slutningen af 1939 som en tophemmelig organisation, der direkte under Hitler skulle gennemføre eutanasi, dvs. medlidenhedsdrab, på de uhelbredeligt syge patienter. I 1941 blev projektet afbrudt pga. uro i befolkningen, og de arbejdsledige funktionærer i 1942 overført til det besatte Polen. Her havde Himmler i juni beordret alle jøder i Generalguvernementet ombragt, og folkene fra Stiftelsen fik med deres rutiner og ekspertise i at massemyrde mennesker med giftgas en nøglefunktion i nazisternes Endlösung.

Hvem var disse massemordere? Hvad var deres motiver? Var de psykopater eller kriminelle eller sociale udskud? Eller var de bare ganske almindelige tyskere, måske sågar ganske almindelige mænd? Spørgsmålene har beskæftiget Holocaust-forskerne i årtier, og vi får nok aldrig noget entydigt svar. Men Torben Jørgensens bog om Stiftelsen er et vigtigt skridt på vejen til en dybere forståelse af, hvad det er, der gør folk til massemordere.

Man har ofte kritiseret dansk forskning i Anden Verdenskrig for at være provinsiel. Torben Jørgensens undersøgelse dementerer denne påstand og viser, at vi godt kan være med i forreste række og bidrage med væsentlige resultater. For Stiftelsen står centralt placeret i den aktuelle debat om det, der er kaldt de “dådsnære“ gerningsmænd, altså dem med blodet på hænderne, dem der dræbte.

I de første mange år efter krigen fokuserede historikerne og offentligheden særligt på Hitler og på inderkredsen omkring ham, dvs. Göring, Himmler og Heydrich som de skyldige. Mændene i marken blev opfattet som psykopater, altså som afvigere, der stod uden for det menneskelige fællesskab. Synspunktet var bekvemt ikke mindst i Tyskland, for det gjorde alle til ofre for forbryderregimet i Berlin.

I 1960erne begyndte dette billede at krakelere. En ny skole af historikere erobrede arenaen. De kaldte sig strukturalister og opfattede strukturerne, dvs. bureaukratiet, organisationerne og institutionerne og deres indbyrdes rivalisering som den afgørende drivkraft bag jødeforfølgelserne. De nedprioriterede Hitlers betydning, afviste, at der fra starten skulle have været en masterplan til udryddelse af jøderne, og så i stedet vejen til Auschwitz som en lang række af improvisationer og snuptagsløsninger. Strukturalisterne gav forskningen et vældigt skub fremad. De skabte nye og vigtige indsigter, indsigter vi bygger på i dag. Men de overså gerningsmændene og deres motiver, deres personlige valg og baggrund. Menneskene røg helt ud af historien til fordel for de upersonlige kræfters spil.

I dag står vi midt i et frugtbart opgør med billedet af strukturalisternes anonyme bureaukrat, der viljeløst og mekanisk parerer ordre ovenfra. En stadig strøm af undersøgelser inden for det, tyskerne kalder Täterforschung har sat fokus på den enkelte gerningsmand (Täter) og spørger, hvad der motiverede ham, og hvad han tænkte før, under og efter drabet. Biografier og gruppebiografier står i høj kurs, om førerlaget i sikkerhedsapparatet, om dødspatruljerne, de såkaldte Einsatzgrupper i østområderne, om koncentrationslejrkommandanterne og lejrvagterne og om de regionale SS-førere. Antisemitismen, som var blevet forvist fra strukturalisternes analyser, opprioriteres som forklaringsfaktor ved siden af de mere situationsbestemte. Gruppepres, karrierehensyn, autoritetstro, frygt og disciplin hører i dag med, når udviklingen af en massemorder skal tegnes.

Torben Jørgensens undersøgelse af folkene fra Stiftelsen, der startede som hjælpere i eutanasiprocessen og endte som massemordere under Aktion Reinhardt i Polen, placerer sig smukt i den nye internationale trend. Den brogede stab af politifolk, plejere, chauffører og håndværkere, der arbejdede under Stiftelsen, er ikke tidligere blevet undersøgt systematisk. Det sker nu i et originalt arbejde og på grundlag af tusindvis af sider af tyske retsakter, som aldrig har været benyttet af danske forskere før. Vi følger ikke blot den enkelte mand i karriereforløbet før og efter tjenesten i Polen, vi bliver også indført i lejrmiljøet og i de sociale mønstre, der tegner relationerne mellem den hårde kerne af SS’ere og “civilisterne“, mellem vagterne og jøderne, og mellem livet bag minerne og pigtråden og verden udenfor. Mordprocessen fra rampen og til gaskamrene og massegravene beskrives i al sin forfærdelige gru og dementerer på det kraftigste myten om drabet som en klinisk og industriel operation, gennemført uden nærkontakt mellem offer og bøddel.

Men hvem var så morderne?

Torben Jørgensen svarer forsigtigt, at de på mange måder var almindelige tyske mænd – i hvert fald i udgangspunktet. Det er et foruroligende svar, der gør bogen om Stiftelsen til mere end bare et nyt gruopvækkende bidrag til historien om Holocaust. For den kaster læserne midt ind i den løbende debat om folkemordene i Afrika og på Balkan. Hvad bringer et folk til at udrydde et andet folk, mænd, kvinder og børn, bare fordi det er anderledes? Hvad er det, der får naboer, der har levet side om side i årevis, til at slå hinanden ihjel på den mest bestialske måde? Hvorfor nye koncentrationslejre med fanger, der tortureres eller sultes til døde? Hvorfor denne stadige og endeløse strøm af lidelser over de uskyldige? Det er pinefulde spørgsmål, som vi ikke bare kan feje til side. For de perspektiverer de mørkeste sider af det menneskelige fællesskab. Overalt i den vestlige verden vokser i disse år studier af folkedrab frem. På universiteter, i institutter og i tænketanke arbejder sociologer, antropologer og historikere for at forstå og forklare folkemord og dermed gøre det muligt at foregribe dem. Torben Jørgensens bog om Stiftelsen er et væsentligt bidrag til denne forskning og denne debat.

Hans Kirchhoff

FORORD

Denne bog bygger på et speciale, indleveret til Institut for Historie, Københavns Universitet, i foråret 2003. Det foreligger her i omredigeret form. Nogle afsnit er udvidet, andre er klippet bort.

Mange har hjulpet til undervejs. Først skal takkes min kyndige vejleder, nyligt emeriterede lektor, dr.phil. Hans Kirchhoff. Også tak til det nu hedengangne Dansk Center for Holocaust og Folkedrabsstudier (DCHF), som med et tilskud satte mig i stand til at indsamle materiale i Ludwigsburg i 2001. I sommeren 2003 bevilgede professor Uffe Østergård, nu som leder af DCHF’s efterfølger, Institut for Internationale Studiers afdeling for Holocaust- og Folkedrabsstudier, en rejse til Polen. En varm tak til fotografen Peter L. Smith, der på denne rejse tog nogle af de billeder, der findes i denne bog, og gennemlæste mit manuskript. En særlig tak til Thomas “Toivi“ Blatt, der gav mig en indsigt i, hvad lejropholdet har betydet for de overlevende, og til Mike Tregenza, der lærte mig, hvor meget der indtil 2002 var at se på det sted, hvor udryddelseslejren Belzéc engang lå. Endelig en stor tak til de venner og kolleger, der læste manuskriptet, da det var ved at blive til et speciale, senere da det skulles omredigeres til bog, eller endda begge dele. Jørn Iversen, Henrik Lundtofte, Charlotte E. Pedersen, Katja M. Pedersen, Niels Bo Poulsen og Kim Wagner tog tid ud af deres travle hverdag til kritisk gennemsyn af manuskriptet i dets forskellige stadier, hvilket var en uvurderlig hjælp.

Af hensyn til tekstens umiddelbare tilgængelighed er alle tyske citater oversat til dansk af mig.

Fotografierne i denne bog er oftest taget af ukendte fotografer og har ukendt proveniens. Billederne er derfor reproduceret fra gængse standardværker med oplysning herom. Eventuelle krænkelser af Loven om retten til fotografiske billeder er utilsigtet, og retmæssige krav i forbindelse hermed vil blive honoreret, som havde der foreligget en forhåndstilladelse.

Til bogens anden udgave takker jeg igen lektor Peter L. Smith for endnu en gennemlæsning. Også tak til lektor Lars Bardram for at henlede min opmærksomhed på nyere forskningsresultater angående det såkaldte “Knauer-barn“. Endelig vil jeg takke læserne for den opmærksomhed, der har ført til, at denne anden udgave kunne realiseres.

Til denne tredje udgave er tilføjet et efterskrift, der hovedsagelig diskuterer spørgsmålet om, hvornår – hvis overhovedet – disse sager mod de de nu bogstavelig talt gamle nazister og deres håndlangere skal slutte.

De fejl og mangler, der måtte findes i bogen, er naturligvis mit ansvar alene.

Torben Jørgensen

INDLEDNING

Det nazistiske regime kostede millioner af ofre. To-tre millioner russiske krigsfanger. Måske 200.000 sigøjnere. Omkring seks millioner jøder. Hen ved 100.000 patienter fra de tyske anstalter og titusinder fra lignende anstalter i Østeuropa – skudt, gasset, sultet, banket til døde eller dræbt med giftindsprøjtninger. Bagved gemmer sig de grusomme realiteter. Strukturelle kræfter medvirkede, påvirkede; drev frem eller hæmmede. Ved gruberne ventede imidlertid mænd, af kød og blod, mænd med ordrer og vilje til at gennemføre dem. Det er dem, jeg her har kaldt de dådsnære gerningsmænd, i modsætning til skrivebordsmorderne, der ofte aldrig mødte deres ofre. Ingen ved, hvor mange dådsnære gerningsmænd, der deltog; dette spørgsmål er, egentlig overraskende, først rejst for alvor med D.J. Goldhagens kontroversielle Hitler’s Willing Executioners fra 1996. Vi ved, at det tyske personale i koncentrationslejrene løb op i flere titusinder. Einsatzgrupperne, der fra august 1941 skød først og fremmest jøder bag østfronten, bestod oprindelig, i juli 1941, af ca. 3.000 mand. Over sommeren og efteråret blev de forstærket med yderligere 30.000 mand fra SS og politiet. Det tyske militærs involvering i folkemord og krigsforbrydelser er i fokus i disse år, antallet af dådsnære gerningsmænd herfra må i al fald tælles i tusinder. Dertil kom en lang række enheder – banepoliti, forstvæsen, grænseværn, Organisation Todt (OT), civilforvaltning – listen er lang. Hertil regner vi så ikke de flere hundrede tusinde østeuropæiske frivillige. Den største andel var hjælpepolitiet i de besatte sovjetiske områder, der i 1944 nåede op på omkring 300.000 mand. Hvor mange tyskere deltog, personligt og umiddelbart, i drabsoperationer, enten som faktiske gerningsmænd eller nært medvirkende, som del af afskærmningsenheder og lignende? Det vil stadig tage en rum tid, før der kan gives et sikkert bud, men der er formentlig tale om hen ved en halv million mennesker. De var imidlertid ikke alle lige aktive. Nogle dræbte få, andre dræbte mange. Nogle få dræbte virkelig mange. Den måske mest belastede af disse grupper var medlemmerne af en hemmelig organisation kaldet T4 og dens underorganisation, “den Almennyttige Stiftelse for Anstaltspleje“ (Gemeinnützige Stiftung zur Anstaltspflege), i daglig tale Stiftelsen. Det er dem, denne bog handler om. De 400 ansatte i T4 medvirkede først ved drabet på anstaltspatienterne i Stortyskland, den såkaldte eutanasi, mellem udgangen af 1939 og sommeren 1941. Omkring 120-130 af disse 400, alle mænd, blev siden sendt til tre udryddelseslejre i Polen: Belzéc, Sobibór, og Treblinka. Her myrdede de, mellem marts 1942 og oktober 1943, mindst 1,6-1,8 millioner jøder, samt et ukendt antal tusinder sigøjnere. Den langt største del af ofrene blev dræbt inden udgangen af året 1942 – i Belzéc dræbtes ifølge de fleste historikere omkring 600.000 mennesker, før lejren i december 1942 lukkede for transporter og derefter kun arbejdede på at slette sporene.¹ Treblinka, der med omkring 970.000 dræbte var den mest dødbringende af de tre lejre, opslugte nogle af Polens største ghettoer – herunder dem i Warszawa og Chenstochowa – samt mange små i sit eget “opland“ nord og vest for Warszawa, og dertil tusindvis af jøder fra områder uden for Generalguvernementet. Der ankom dagligt i Treblinkas første seks måneder ofte to, nogle dage tre, transporter på mellem 40 og 60 kreaturvogne, op til 18.000 ofre i døgnet. I Sobibór medførte løbende sporarbejde, at det samlede antal af ofre holdt sig omkring 250.000.

De 120-130 mænd fra Stiftelsen dræbte altså mellem en fjerdedel og en tredjedel af det samlede antal ofre i folkemordet på de europæiske jøder. Dertil medvirkede de i drabet på omkring 90.000 anstaltspatienter, jøder og ikke-jøder. Efterfølgende, i Italien, hvor de blev sat ind i kampe mod Titos partisaner, indrettede de en sidste lejr i Trieste-forstaden San Saba. Det var La Risiera, hvor omkring 5.000 italienere og slovenere, nogle af dem jøder, blev dræbt. Det samlede antal er omkring 1,8 millioner dræbte, ofre for det nazistiske racevanvid, men dræbt af disse få mænd. Hvem var de, hvor kom de fra, og hvad motiverede dem til disse forbrydelser?

En af de historikere, der har beskæftiget sig med gerningsmændene i Stiftelsen, er amerikaneren Henry Friedlander. I en artikel fra 1993 offentliggjorde Friedlander dele af en undersøgelse af T4; her-under de lavest rangerede gerningsmænd i Stiftelsen. Friedlander demonstrerer i sin artikel, at disse gerningsmænd blev rekrutteret temmelig tilfældigt, og at det efterfølgende var lykkedes nogle at komme væk fra organisationen. Han vender sig derefter mod spørgsmålet om motivering. Efter at have afvejet faktorer som ideologi (antisemitisme, grad af nazistisk overbevisning), gruppepres og tilpasningstrang og materielle goder og andre fordele, der var forbundet med sådan tjeneste, konkluderer Friedlander: “Når det hele er gjort op, er jeg stadig ikke i stand til at forstå årsagerne til, at tilsyneladende almindelige mænd og kvinder var i stand til at begå så ekstraordinære forbrydelser. Hverken ideologi eller hensynet til sig selv er tilstrækkelig forklaring for en sådan opførsel.“² Med denne advarsel taget ad notam, er det imidlertid netop det, denne bog vil forsøge.

Bogen falder i tre dele. I den første del findes først et afsnit om kildematerialet. Dernæst følger en diskussion af historikernes syn på gerningsmændene gennem de sidste 60 år. Endelig ses der nærmere på de vigtigste begivenheder bag Stiftelsen, eutanasien i Tyskland og jødemordet i Polen, for at sætte de dådsnære gerningsmænd ind i deres historiske sammenhæng. Bogens hovedtema er ikke Belzéc, Sobibór og Treblinkas historie, for slet ikke at tale om hele jødemordets, men derimod de menige medlemmer af Stiftelsens handlinger og bevæggrunde. Derfor gives kun nogle hovedtræk af lejrenes historie. Her findes også en gennemgang af lejrenes modus operandi, der dannede rammen for det folkedrab, der blev praktiseret i lejrene og dermed også satte rammen for personalets hverdag.

I bogens anden del behandles mændene i udryddelseslejrene, de dådsnære gerningsmænd. Her vil især spørgsmålene om, hvordan Det Tredje Riges lederskab udvalgte netop disse mænd til netop disse opgaver, og hvilke rammer og betingelser de mødte på deres tjenestesteder, blive behandlet. Endelig vil spørgsmålet om deres personlige motivation og råderum blive belyst.

I bogens tredje og sidste del ser vi på efterkrigstiden, hvordan det gik gerningsmændene, og hvordan samfundet modtog dem. Her findes også en diskussion af gerningsmændene og deres forbrydelser.

Bagest findes tre appendiks. Appendiks I indeholder korte biografiske data om 40 tidligere medlemmer af Stiftelsen/Aktion Reinhardt. I appendiks II findes en liste over SS’ rangsystem og en tilnærmet dansk oversættelse. Endelig findes i appendiks III kort over nogle af de steder, hvor Stiftelsen opererede, herunder kort over Belzéc, Sobibór og Treblinka. Disse appendiks skulle gerne hjælpe læseren over nogle indbyggede ulemper i et gruppebiografisk studie som dette, nemlig de mange navne og de tekniske termer.

De tekniske termer har været vanskelige at undgå, for disse mænd indgik i et teknisk set ikke helt ukompliceret apparat, der var gearet til at modtage, myrde og plyndre flere tusinde mennesker på tre-fire timer, og derefter gentage processen, op til tre gange daglig. Jeg har ikke oversat alle de oprindelige tyske termer, der blev brugt om strukturer eller arbejdsgange i drabsprocessen. Således skriver jeg Lazarett, i stedet for “nakkeskudsanlæg“; Transportabfertigung i stedet for “den proces, gennem hvilken jøderne blev drevet fra toget gennem lejren fra Rampen til gashuset“. Det er ikke kun af nemhedshensyn; disse termer rummer en god del af den umenneskelighed og distancering til ofrene, der var en forudsætning for at få lejrene til at fungere. Det var også, som det fremgår af både gerningsmændenes og de tidligere fangers vidneudsagn, de termer, de selv brugte, både i lejrene og sidenhen.

Hovedvægten er lagt på perioden foråret 1942 til efteråret 1943, altså Aktion Reinhardt. Aktion Reinhardt var det nazistiske kodeord for udslettelsen af jøderne i Generalguvernementet. Den dækkede fire forskellige, men forbundne, deloperationer: “Evakueringer“ (læs drab); udnyttelse af arbejdskraft; konfiskering og udnyttelse af personlige ejendele; samt konfiskering af skjulte formuer og fast ejendom. Vi skal her beskæftige os med vagterne, der kom til Polen fra eutanasiprogrammet, og derfor benyttes termen Aktion Reinhardt her om udslettelsen af jøderne i udryddelseslejrene i Lublin-komplekset.

Der har været nogen diskussion blandt historikerne om stave-måden og oprindelsen af navnet “Reinhardt“. Skønt Uwe Dietrich Adam, Wolfgang Benz og andre har foreslået, at det skulle henvise til departementschef Fritz Reinhardt fra finansministeriet, synes det sikkert, at mordet på de polske jøder var opkaldt efter den tidligere leder af RSHA, Reinhardt Heydrich, formentlig i forbindelse med hans død den 7. juni 1942. Heydrich stavede sit fornavn med –dt i en periode i 1930erne. Forskellige stavemåder kan ses i officielle, tyske dokumenter fra perioden, således jævnligt “Reinhard“, og endda “Reinhart“; nogle gange ses forskellige stavemåder i samme dokument. I Globocniks officielle stempel ses imidlertid Rigsørnen og ordene Der SS- und Polizeiführer im Distrikt Lublin – Einsatz Reinhardt.³ Termerne “Aktion“ og “Einsatz“ bruges vekslende i officielle dokumenter; i 1943 dog mest den første.⁴ Jeg foreslår, at man læser “Einsatz“ som en henvisning til personalet og “Aktion“ som en henvisning til operationen. Jeg har her brugt betegnelsen og stavemåden Aktion Reinhardt.

Vi ved, at nogle jødetransporter blev myrdet i Auschwitz med henvisning til Aktion Reinhardt, ligesom det synes meget sandsynligt, at nogle blev dræbt i Majdanek i samme operation. Jeg har her valgt at fokusere på de tre egentlige udryddelseslejre i Lublin-komplekset og går dermed ikke nærmere ind på Majdanek. “Lublin-komplekset“ skal forstås som de arbejdslejre, der stod under Globocnik som SS-og politifører i Lublin-distriktet; lejre som tvangsarbejdslejrene Dorohuzca, Poniatowa, Alter Flugplatz i Lublin og Budzyn, samt de tre udryddelseslejre Belzéc, Sobibór og Treblinka, der var underlagt ham som leder af Aktion Reinhardt.

Koncentrationslejren Majdanek blev oprindeligt opført som krigsfangelejr i sommeren 1941 af Globocnik, der, skønt han officielt ikke havde noget at gøre med lejrens drift, aldrig holdt op med at betragte Majdanek som en del af “sit“ lejrkompleks. Majdaneks rolle i Lublin-distriktet, og dermed i Aktion Reinhardt, er endnu langt fra klart belyst. Hele dette system arbejdede sammen. Fanger, personale og materialer blev overført mellem lejrene; ejendele blev stjålet fra de myrdede i udryddelseslejrene, sorteret og repareret i arbejdslej-rene og i Majdanek, og siden sendt til Tyskland. På den måde indtog de tre udryddelseslejre delvist den samme funktion i Lublin-komplekset, som Birkenau indtog i Auschwitz.

Der var i Polen tale om en kvalitativt og kvantitativt helt anden opgave end i eutanasianstalterne. Mændenes hverdag blev radikalt ændret i og med, at de fra 1942 blev helt umiddelbare deltagere i et massivt, utilsløret folkemord. Hvis det overhovedet skal give mening at tale om disse mænds motiver, må vi først kende deres gerninger. Hvis vi skal tale om deres råderum, må vi kende deres muligheder; hvad der var almindeligt og normalt i lejrene, hvad der var tilladt, hvad der var socialt acceptabelt, og hvad der ikke var. Vi må forsøge at skitsere grænserne i dette sorte univers, der ligger så langt fra alt, vi kender, at det næsten unddrager sig forståelse. Derfor er der i denne bog mange beretninger om den allermest grusomme vold og umenneskelighed. Det er uundgåeligt, alt andet ville bare anonymisere og abstraktgøre forbrydere og forbrydelser.

Dertil kommer, at det er en af denne bogs pointer, at drabet på de polske jøder; ja, hele folkemordet, var en langt mere primitiv og arkaisk affære, end mange i dag tror. Vores forestilling om nazisternes Endlösung er farvet af det, vi tror, vi ved om “ “Auschwitz“. Ikke den historiske koncentrations-, tvangsarbejd- og udryddelseslejr Auschwitz, men “Auschwitz“ som myte, som symbol. Mange ser for sig en klinisk drabsproces, uden blod, uden nævneværdig personlig kontakt mellem offer og bøddel. “Auschwitz“ gør drabet mere rationelt, eller velordnet, så vi bedre kan betragte det (på fjernsyn) uden at blive alt for rystede. “Auschwitz“ privatiserer ofrenes lidelser, der nemmere kan forestilles som en personlig og ensom smerte af den slags, som voksne nogle gange kan udveksle i tavse, intense blikke, og vi kan så tro, at familiernes afsked foregik i stille værdighed; at børnene måske kunne skånes for virkeligheden helt ind i gaskammeret. Og “Auschwitz“ anonymiserer gerningsmændene, ligegyldiggør eller overser deres råderum, og reducerer i øvrigt den afstumpede vold til privat sadisme, et uforudset biprodukt i en sofistikeret maskine.

Virkeligheden var imidlertid ganske anderledes. Mange deporterede mødte den allermest hæmningsløse voldsanvendelse allerede på ankomstrampen, og alle blev de, før eller siden under det nøgne løb frem mod døden, udsat for svær fysisk vold. Der var altid tæt kontakt mellem offer og bøddel, for det var nødvendigt for, at tyskerne og deres hjælpere kunne styre fangetransporterne. Trods mange deporteredes individuelle værdighed må man sige, at fangerne kreperede usselt, skændede, berøvet alt, splittede og slåede; mødre blev voldtaget foran mand og børn, sønner blev banket til døde med geværkolber af grinende fulde mænd foran deres fædre. Skrigende trak man familiemedlemmer fra hinanden, og der var gråd og hjerteskærende scener foran gaskamrene og overalt i modtageområdet. Det var virkeligheden i Auschwitz, og i Belzéc, Sobibór og Treblinka. Det var virkeligheden så mange steder i Østeuropa, ligesom det altid er virkeligheden under et folkemord. Det var de rammer, som mændene skabte og arbejdede i, mænd, som er genstand for denne bog; det menige personale i Aktion Reinhardts udryddelseslejre.

OM KILDERNE

Afhøringsmaterialet

Kernematerialet til denne bog ligger i arkivet i det tidligere Zentrale Stelle für Landesjustizverwaltung (ZSL) i Ludwigsburg. Her findes det meste af baggrundsmaterialet for en række retsprocesser ved vesttyske domstole mod personale i de tidligere tilintetgørelseslejre Belzéc, Sobibór og Treblinka⁵. Takket være en bevilling fra Dansk Center for Holocaust- og Folkedrabsstudier har jeg efter et ophold i Ludwigsburg kunnet hjembringe mellem 3.000 og 4.000 sider fra disse sager.

Det drejer sig om de førretslige forhør af tidligere personale i lejrene; vidneudsagn fra jødiske overlevende; vidneudsagn fra polske beboere i nærheden af lejrene, og af polakker, der havde arbejdet for tyskerne i forbindelse med udryddelsen; samt enkelte vidneafhø-ringer af tidligere personale i det tyske besættelsesapparat i Polen.

Det største materiale er fra Treblinka-processen (AR-Z 230/59, bd. 1-26), der blev ført for domstolen i Düsseldorf. Det næststørste er fra Sobibórprocessen (AR-Z 251/59, bd. 1-16), ført i Hagen. Det mindste er fra processen mod personalet i Belzéc (AR-Z 252/59, bd. I-X), der fandt sted i München.

Forhørene af det tidligere personale udgør langt den største del af materialet. I alt er anvendt afhøringer af 40 mænd fra de tidligere vagtmandskaber⁶. Materialet er meget forskelligartet, både hvad angår afstanden i tid til begivenhederne, og hvad angår mændenes indstilling under forhørene.

Tre blev dømt mellem 1948 og 1950 for deres andel i Aktion Reinhardt, mens flere andre blev afhørt i forbindelse med eutanasisager i samme periode.⁷ Noget af dette materiale kom siden til at indgå i deres sager, da de blev sigtet i forbindelse med deres tjeneste i Polen. De fleste af mændene er imidlertid blevet afhørt intensivt mellem 1960-66, derefter med mellemrum, både i forbindelse med retssagen mod Franz Stangl (1967-71) og med diverse appelsager helt op gennem 1970erne. Den sidste opblussen skete efter murens fald, hvor statsanklagerne gjorde en sidste indsats for at finde de tidligere vagter, der havde levet i DDR. Sagen mod den sidste snes eftersøgte blev endeligt opgivet i efteråret 2001. Alle forhør er altså foregået mindst fem-seks år efter begivenhederne; de fleste 18-20 år efter og nogle 30 år efter. Det går naturligvis ud over kvaliteten, detaljer forsvinder, og efterrationaliseringerne tager nogle gange over.

Ofte var de tidligere vagter også indkaldt som vidner i de sager, hvor de ikke selv var anklaget. Nogle gange er de med andre ord blevet afhørt med en sigtets rettigheder, andre gange har de afgivet vidneudsagn i en sag mod en tidligere kollega. De skulle dog altid regne med, at de selv ville kunne blive holdt til ansvar, hvis der kom noget inkriminerende frem. Som regel var de meget tilbageholdende med at vidne mod andre, af frygt for at disse så ville fortælle retten ting, der inkriminerede dem selv.

Det afgørende for anklagemyndigheden var at påvise forbrydelser, der blev begået på eget initiativ – der altså lå ud over rammerne for deres almindelige tjeneste – eller personlig skyld i forbindelse med konkrete drab, f.eks. skydninger, hængninger, tortur. Lige så vigtigt var spørgsmålet om den enkeltes motivation. Hvis anklagerne kunne vise, at der var blevet handlet ud fra såkaldt nedrige motiver – for eksempel racehad, mordlyst eller politisk fanatisme – blev dommen betragteligt hårdere.

Nogle anklagede valgte en benhård benægterstrategi. Særligt Christian Wirths uofficielle adjudant, Josef Oberhauser, og den tidligere forretningsfører i Wirths inspektorat i Lublin, Willi Häussler, kunne stort set intet huske. Men de fleste fortalte med tungen i kinden; tav om eller nedtonede egen rolle, men gav indimellem noget om de tidligere kolleger. Enkelte fortalte, lejlighedsvis i det mindste, forbavsende åbenhjertigt. Heinrich Unverhau, Werner Dubois og Franz Suchomel hører til denne gruppe. Hvor både Suchomel og Unverhau gjorde tjeneste på steder, hvor de i vidt omfang kunne undgå at bruge vold, er det mere overraskende, at Dubois, der myrdede med nakkeskud ved gruberne, er så relativt ligefrem.

En anden distinkt gruppe er de notorisk upålidelige; mange af Kurt Franz’ afhøringer hører til her, sammen med afhøringer af Erich Fuchs og Erich Bauer. Enkelte af mændene hævdede at lide af alkoholdemens; Otto Stadie og Josef Hirtreiter hævdede, kun delvist overbevisende, ikke at kunne huske ret meget fra 1940erne. Stadie plæderede straffrihed, idet han hævdede at have lidt af en akut alkoholforgiftning i årene 1942 og 1943. Dommerne i Düsseldorf gav ham dog ikke medhold.⁸

Mange af mændene havde en fælles overbevisning om, at jo længere borte man i sin tid havde været fra gaskamrene, des mindre skyldig. De gør således ofte et stort nummer ud af at understrege, at de aldrig havde været i Totenlager; det særlige afsnit af lejrene, hvor gaskamrene og massegravene var. Flere holdt på, at de kun havde trænet Trawniki-mændene⁹ – det gælder Oberhauser, Franz, Hubert Gomerski, Fritz Tauscher og en række andre – eller at de ofte havde været væk fra lejren for at hente byggematerialer og lignende. Nogle havde imidlertid bevisligt haft fast tjeneste nær gashusene, og de måtte betale for dette. Det gælder Erich Bauer, Gustav Münzberger og andre. Særligt Bauer fortalte i bitterhed historier om sine tidligere kolleger til gengæld.

Nogle forhør er ufuldstændige, fordi de anklagede valgte at tage deres eget liv i undersøgelsesarresten. Det gælder dr. Irmfried Eberl, den første kommandant i Treblinka, der hængte sig i sin celle i Linz i 1948; Kurt Bolender (Sobibór), der tog sit liv i Hagen i 1966 efter at være blevet stærkt belastet af vidneudsagn, samt Fritz Tauscher (Belzéc), der begik selvmord efter få afhøringer i Hamburg i 1964. Atter andre døde af naturlige årsager under undersøgelserne, således Willi Häussler, August Hengst, Willi Grossmann og andre.

En anden gennemgående forsvarsstrategi var at lægge ansvaret for de mest belastende excesser på folk, der døde under krigen eller forblev forsvundne. Her belastedes i første række Belzécs førstekommandant, den senere ledende inspektør for alle tre lejre, Christian Wirth. Også Belzécs næstkommanderende, Gottfried Schwartz, samt

Fritz Jirmann og Heinz Schmidt fra samme lejr – alle tre døde under krigen – blev ofte nævnt. Andre forsvundne, der ofte blev belastet af kammeraters vidneudsagn, var Lorenz Hackenholt (Belzéc), Gustav Wagner (Sobibór), og Fritz Küttner (Treblinka).

Et åbenlyst problem ved en undersøgelse som denne er spørgsmålet om repræsentativitet. Hvor meget kan man egentlig sige om denne gruppe, der jo bestod af mellem 120 og 130 personer, ud fra 40 afhørtes længere eller kortere forklaringer? I hvilket omfang er de afhørte repræsentative for hele gruppen?

For en del af de ikke-pågrebnes vedkommende kender vi dele af deres levned. For nogle drejer det sig om oplysninger, der ligger i Berlin Document Center – partidokumenter, SS-personalepapirer o.lign. Om nogle har vi oplysninger, som vi har indhentet dels fra de afhørte – det drejer sig ofte om tjenestesteder og praktiske opgaver før, under og efter Polen – og dels fra andre vidner, tyske, polske og jødiske; disse sidste belyser oftest om gerningsmændenes konkrete adfærd i bestemte situationer.

Ved at holde disse oplysninger op mod hinanden kan man danne sig et billede af, om de 40 pågrebne er repræsentative for hele gruppen på 120-130 mand på disse punkter. Så langt, som det med denne metode er muligt at se, er der udmærket overensstemmelse mellem de ikke-pågrebne og de pågrebne. Vi har hverken første- eller andenhånds beretninger om menige vagter, hvis levned er stærkt afvigende – partimæssigt, socialt, uddannelsesmæssigt eller hvad angår deres opførsel i lejrene – fra den gruppe, vi har et sikrere kendskab til.

De jødiske vidneudsagn

En anden kildegruppe udgøres af vidneudsagn fra de overlevende jøder fra lejrene. Højst 200-300 jøder overlevede de tre udryddelseslejre. Nogle af dem afgav vidneudsagn til forskellige instanser. Nogle er givet til den polske undersøgelseskommission, der undersøgte lej-rene 1945-46, eller til jødiske hjælpeorganisationer i samme periode. De blev siden oversat til tysk og indgik i materialet i Ludwigsburg. Andre vidner afgav beretninger på konsulater rundt om i verden; disse stammer hovedsagelig fra årene 1960-66. Også disse udsagn er ofte givet på forskellige sprog som engelsk, portugisisk og hebræisk og siden oversat til tysk. Fra samme periode findes vidneudsagn, der blev afgivet ved domstolene i Tyskland i forbindelse med retssagerne. Endelig ligger der senere udsagn fra appelsager mellem 1970 og 1980. Nogle vidner er således afhørt flere gange, f.eks. Thomas Blatt (Sobibór) i 1946, 1960 og 1976. Dertil kommer de erindringer, som flere vidner, såsom Richard Glazar, Samuel Willenberg (begge Treblinka) og Thomas Blatt, udgav i 1990’erne. Dette giver dels mulighed for at bedømme kvaliteten af udsagnene, dels giver det læseren et fascinerende indblik i betydningen af de tidlige udsagn.

Det fremgår klart af domsmaterialet, hvor store de følelsesmæssige omkostninger ved at give udsagn var for de overlevende, der stod i vidneskranken. Nogle vidner blev så overvældede, at deres udsagn af retten blev bedømt som usammenhængende og helt eller delvis utroværdige. Andre skiller sig ud ved deres afbalancerethed, en rent ud forbløffende mangel på hævntørst og en imponerende iagttagelsesevne, omstændighederne taget i betragtning. Her kunne nævnes Richard Glazar, der var i Treblinka fra 10. oktober 1942 til flugten 2. august 1943, og som vidnede i flere sager mod de tidligere vagter i lejren. Det skal dog bemærkes, at jødernes mulighed for at observere begivenhederne var begrænset af det faktum, at hver lejr var inddelt i forskellige sektioner – et modtage- og sorteringsafsnit, og Totenlager. Når en jøde først var overført til Totenlager, kom han eller hun aldrig tilbage til hovedlejren. En undtagelse fra denne ellers ufravigelige regel var Jankiel Wiernik, tømreren fra Treblinka, der kunne (og måtte) gå mellem de forskellige afsnit i forbindelse med sit byggearbejde, og som overlevede krigen.¹⁰

Belzéc udgør en særlig case, her kunne statsanklagerne kun finde ét vidne, den 80-årige Rudolf Reder. Manglen på jødiske vidner – man mente i mange år, at kun to havde overlevet¹¹ – førte til, at man måtte frafalde sagerne mod de fleste anklagede i Belzéc-processen. Belzéc er dermed den lejr, vi ved mindst om.

Et andet problem ved nogle af de jødiske udsagn er, at fangerne ikke altid kendte deres bødlers navne, men kun deres tilnavne, og at de ikke altid kunne tidsfæste de begivenheder, de havde bevidnet. Den ene dag lignede den anden, under byger af slag måtte de udføre deres grusomme arbejde, altid i løb, ofte var det forbundet med akut dødsfare alene at se op under arbejdet. Begivenhederne var så fortættede – hver time var som en dag, sagde et vidne – at enkelthederne nogle gange løb sammen for de overlevende. Det bliver vanskeligt at skelne mellem to voldshandlinger, når man har oplevet talløse hver dag gennem måneder. Ligeledes er det indimellem vanskeligt at skelne mellem de enkelte medlemmer af vagtpersonalet i de jødiske vidneudsagn. Uvisheden om, hvem der beklædte posten som kommandant i Treblinka hvornår i den tidlige periode, afspejler dette problem: Kommandant mit dem Bärtschen (Kommandanten med det Lille Skæg) og Kommandant mit dem Bauch (Kommandanten med Maven) var formentlig identiske med henholdsvis Irmfried Eberl og Christian Wirth, men hvem var mændene med tilnavne som Trottel (Dumrian) og Mäuschen (Lille Mus)?

Dertil kom, at nogle vidner kun var kortere tid i lejrene; enten fordi det lykkedes dem at flygte – det gælder især i Treblinka i perioden inden julen 1942 – eller fordi de umiddelbart efter ankomst blev overført til en arbejdslejr, som det nogen gange skete i Treblinka og Sobibór.¹²

Andet materiale

En tredje kildegruppe udgøres af udsagn fra den lokale polske befolkning. Mange har det indtryk, at disse hemmelige lejre var gemt væk i mennesketomme områder. Relativt set er det rigtigt, at lejrene lå langt fra Riget; ude af øje, ude af sind. Men for alle tre lejre gælder, at de lå nær jernbanestrækninger mellem Riget og østfronten, og tusinder af tyske soldater rejste tæt forbi. Andre tyskere opholdt sig af den ene eller anden årsag fra tid til anden i nærheden af lejrene, for eksempel som en del af det tyske besættelsesapparat. Dertil kom den lokale befolkning. Særligt i Belzéc var der et tæt samspil mellem lejren og den stedlige polsk-ukrainske befolkning, men i alle lejre arbejdede polske banearbejdere tæt på SS.¹³

Flere af disse lokale folk blev afhørt af de polske myndigheder i efteråret 1945. Udsagnene er gode, for så vidt som begivenhederne stadig stod i frisk erindring. Men ganske mange af de afhørte havde noget at skjule, grænsen mellem tvunget arbejde og kollaboration var tynd, og den politiske balanceakt i det multietniske østlige Polen var yderst vanskelig i 1945, hvor der herskede en veritabel krig mellem polske styrker og højrenationale ukrainske militser om kontrollen med den polske syd- øst-grænse. Under alle omstændigheder var polakkerne kun i yderst begrænset omfang vidner til begivenheder inde i selve lejrene. Særligt her skal deres beretninger tages med al muligt forbehold.

Endelig er der afhøringer af tidligere medlemmer af det tyske besættelsesapparat i Polen. Disse mænd og kvinder var udstationerede i nærheden af lejrene, som politifolk, Grenzschutz, toldmyndigheder, jernbanepersonel, hospitalspersonale og ved diverse Værnemagt- enheder. De havde kontakt med lejrene enten via deres job, eller fordi de knyttede personlige kontakter til medlemmer af vagtpersonalet. Disse kontakter til omverdenen afspejles kun mangelfuldt i kilderne, skønt meget tyder på, at de var ganske omfattende.

Retsmaterialet byder på mange fordele og muligheder. Gerningsmændene kommer til orde. Her kan opnås personlige indtryk, personalia er let tilgængelige, og der findes udsagn fra menige gerningsmænd, fra ofre og fra såkaldte “bystanders“, således at vi kan få en synsvinkel “fra neden“, der ellers er vanskelig at opnå. Desuden indeholder materialet både gerningsmænds og ofres udsagn stillet op over for hinanden, hvilket giver et mere komplet billede. Her byder ikke mindst de mange oversatte vidneudsagn fra jøder og polakker på et materiale, vi ellers ikke har adgang til.

Justitsmyndighederne kunne bruge langt mere tid og penge på deres undersøgelser – det her anvendte materiale er indsamlet af snesevis af mennesker over næsten tyve år – end historikerne har mulighed for. Retsmaterialet rummer en rigdom af forvaltningsakter og oversatte vidneudsagn, hvis indsamling ellers ville ligge uden for de fleste historikeres muligheder. Dermed bliver det muligt at skabe et langt mere sammensat konkret billede af gerningsmændene, end det ellers ville kunne lade sig gøre, hvis vi kun baserede os på forvaltningsakter. Med den tyske historiker Christian Gerlachs ord bliver den kollektive uret, der i videnskabelige fremstillinger ofte fremstår anonym, dermed individualiseret, den får et ansigt; mange ansigter.¹⁴

Brugen af retsmaterialet bringer dog også nogle alvorlige problemer på banen, der begrænser deres anvendelsesmuligheder og værdi. Processernes formål var at pågribe enkeltpersoner, afdække deres (personlige) forbrydelser og stille dem for en domstol. Det var aldrig formålet at rekonstruere eller analysere begivenhederne i en historisk-videnskabelig forstand. Ting, der kunne være interessante for en hverdagshistoriker, økonomisk historiker eller socialhistoriker leder vi ofte forgæves efter her. Også den større sammenhæng med udviklingen af den nazistiske folkemordspolitik svævede i baggrunden, dannede en ramme, men blev aldrig nærmere analyseret. Visse offergrupper gled helt ud af betragtning; således finder vi ingen udsagn fra sigøjnere i sagerne om Belzéc, Sobibór og Treblinka, skønt tusinder af dem forsvandt i disse lejre.

Udsagn fra vidner, både ofre og anklagede, rummer grundlæggende problemer. Mange år efter begivenhederne var hukommelsen ofte svigtende og nogle gange upålidelig. Der ses forvekslinger og sammenblanding af begivenheder og perioder. Begivenheder blev genfortalt atter og atter, og erindringen stivnede. Udgivne selvbiografier og offentliggjorte vidneudsagn påvirkede andre vidner, der indimellem gjorde disse erindringer til deres egne. At adskille disse tilfælde fra brugbart erindringsmateriale er omstændeligt. Der skal tages hensyn til vidnets oprindelige mulighed for at gøre pålidelige observationer på den ene side og de mulige konsekvenser af hans udsagn i retsprocessen på den anden.

For de tidligere vagter og SS-mænd gælder, at deres udsagn ofte præges af forsvarstaktiske hensyn, både hvad angår udsagn om sig selv eller andre, især foresatte. Fortielser, halve sandheder og hårdkogt benægtelse præger mange udsagn. På den anden side vejer selvbelastende udsagn så meget tungere. Og for alle de afhørte gjaldt, at de ikke løj om alting hele tiden.

Visse vidner skal betragtes med særlig skepsis. Det gælder folk, der var del af de tyske enheder, men som af den ene eller anden – som regel juridiske – grund stod i vidneskranken i stedet for at sidde som anklagede. Korpsånd, forsigtighed og frygt for selvinkriminering præger ofte disse udsagn. For alle tidligere medlemmer af de tyske enheder gælder dette i særdeleshed, når talen falder på motivering. Enhver tidligere lejrvagt, der bevisligt myrdede ud fra racehad, chauvinisme, mordlyst, magtbegær eller for personlig berigelse, måtte regne med livsvarigt tugthus.

Når det gælder de jødiske vidner, skal historikeren også tage hensyn til den sakrosante status, de har fået, især i de seneste tyve år. Man skal som historiker nødvendigvis udsætte de overlevende vidners udsagn for den samme kritiske tilgang, som rutinemæssigt bliver andre kilder til del.

For at modvirke effekten af disse begrænsninger må historikeren i sit arbejde med retskilder nøje afveje udsagn fra flest mulige sider; forvaltningskilder, ofres og andre vidners udsagn må sammenlignes med de anklagedes. Derved kan forsvarsstrategier ofte afdækkes. Den enkelte kilde må vurderes – hvad kunne den givne udsagnsgiver egentlig vide? En kok ville kunne sige noget om enhedens størrelse, en leders chauffør noget om hvor den pågældende leder opererede. Et jødisk vidne fra én lejrdel ville sjældent kunne have et førstehåndskendskab til en andel lejrdel. Kilderne må også sammenholdes. Det er først og fremmest gennem de jødiske vidneudsagn, at vi kan danne os et billede af vagternes konkrete opførsel. Det er vægten af de overlevendes vidnesbyrd, der i det hele taget tvinger de tidligere vagter til at tale om konkrete situationer i lejrene, og dermed måske tilbyder et glimt af deres selvforståelse.

GERNINGSMÆNDENE I HISTORIESKRIVNINGEN, 1945-2000

Gerningsmændene i de nationale historieskrivninger

Die deutsche Diktatur¹⁵¹⁶

¹⁷¹⁸¹⁹

”Afvigere“, 1945-1960

²⁰²¹Sonderkommando 4aSonderkommando 1005²²

²³²⁴²⁵

²⁶²⁷

“Anonyme bureaukrater“, 1960-1990

1960ernes udforskning af gerningsmændene er karakteristisk ved, at de på den ene side trådte ind i billedet, men på den anden forblev anonymiserede, ansigtsløse automater, skjult bag de overskyggende strukturelle kræfter.