Skæld ud på gud
Preben Kok

© Preben Kok & Informations Forlag 2014
1. udgave 2014
ISBN: 978-87-7514-922-3

eBogen er lavet med Telling

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

Preben Kok

Skæld ud på gud

Informations Forlag

Indledning

Da jeg var ung, spillede sygdom en stor rolle i mit liv. Min far fik en dødelig lungesygdom, da jeg var 13, og som 21-årig blev jeg selv indlagt med en livstruende sygdom. Jeg troede ikke, at jeg vil le overleve, og på det tidspunkt fyrede jeg Gud. Det lykkedes lægerne at redde mig, men få år efter blev jeg syg igen, denne gang i nyrerne.

Da jeg var barn, kom jeg ikke i kirken: mine forældre havde et mejeriudsalg, og derfor arbejdede vi altid om søndagen. Men jeg har aldrig været i tvivl om, at Gud var der. Ikke før jeg lå i hospitalssengen og hostede blod op og var sikker på, at min sid ste time var kommet. Dér mistede jeg min barnetro, og den kom aldrig tilbage igen. “hvis det er sådan, du behandler mennesker, så er vi to færdige!” sagde jeg til Gud. Og så oplevede jeg det mærkelige, at han ikke gik nogen steder. Det var utroligt ydmyg ende at ligge der og undsige ham og samtidig føle, at han ikke forsvandt. Og det var fortvivlende at føle, at han var der, men at han ikke gjorde noget for at hjælpe mig. Og så sagde jeg det igen, og denne gang var jeg vred. Men Gud gik ingen steder. Og lige pludselig blev bare det, at han var der, til en solidaritetserklæring, og jeg indså, at det var kernen i kristendommen.

I dag, i mit arbejde som sygehuspræst, får jeg flere gange om måneden mennesker til at fyre Gud. For mange betyder det, at de bliver lettet for en byrde, et ansvar over liv og død, som vi som mennesker ikke har magt over.

 Jeg har været sygehuspræst i mange år, og det er ikke kun patienterne, jeg taler med. En stor del af mit arbejde går ud på at super visere læger og sygeplejersker, og hjælpe dem med at klare en hverdag, der ofte kan virke meningsløs og belastende. Dette arbejde er især udsprunget fra Vejle Sygehus, hvor vi har udviklet en model for, hvordan man indtænker magtesløsheden og troen i det daglige arbejde, og med forbløffende resultat.

I vores moderne tid har vi en tendens til at gøre mennesket til Gud. Hvis ikke vi selv har magten, bliver vi usikre og angste. Vi sky der skylden på os selv, hinanden, samfundet – nogen må jo have den. Men vi kan kun være skyldige, hvis vi rent faktisk har magten til at gøre det anderledes.

 Der, hvor vi har magt, har vi selvfølgelig et ansvar, og det skal vi leve op til. Men de steder i livet, hvor vi ikke har magt, skal vi lære at give slip og erkende, at vi er mennesker. Der skal vi lære at lægge skylden over på Gud i stedet for at lade det gå ud over vores ægtefæller eller naboer, der alligevel ikke kan gøre fra eller til. Det er væsentligt mere frugtbart at rette det imod den, der rent faktisk har magten, men alligevel lod det ske.

I foråret 2008 lavede jeg en programrække med Danmarks radio DR2, der hed “Skriftestolen”. I programmerne mødte jeg en række mennesker, der befandt sig i ulykkelige omstændigheder, og alle var i dyb krise. Det var meningen, at jeg gennem samtale skulle se, om jeg kunne få givet dem et skub i den rigtige retning og få dem til at indlede en samtale med Gud.

 Da programrækken var overstået, blev jeg kontaktet af mette Jokumsen fra informations forlag, der havde set udsendelserne og gerne ville have mig til at skrive en bog. Forlaget arrangerede, at jeg skulle fortælle om mit arbejde til Sune de Souza Schmidt-Madsen. I praksis kom det til at forme sig som en række samtaler, der mindede om en forlænget udgave af Skriftestolen, og de er udgangs punktet for denne bog. Jeg takker Mette Jokumsen for hendes idé og vedholdenhed, der har gjort, at bogen blev til, og Sune de Souza Schmidt-Madsen for hans inspirerende engagement og for det uundværlige praktiske arbejde, han har gjort. I nogle af de eksempler og episoder, jeg fortæller om i bog en, vil den omtalte person kunne genkendes. Jeg siger tak for, at de pågældende har givet lov til, at deres betydningsfulde erfaringer må bringes her.

 Meningen med bogen er ikke at komme med en from prædiken, men snarere det modsatte. Meningen er at vise, hvordan tro kan skabe liv – selv der, hvor alt synes dødt. Jeg tror i glæde, og jeg tror på trods. Jeg mener, at man har ret til at blive vred på Gud, og at det nyt ter at skælde ham ud. Det, jeg vil prøve at pege på, er, hvordan man kan forholde sig til magtesløsheden, både det sted hvor man ikke selv har skyld og også der, hvor man faktisk selv har en del af skyl den.

 Samtidig mener jeg, at troen har en væsentlig rolle at spille, ikke kun i forhold til den enkelte, men også i forhold til par forholdet, arbejdspladsen og samfundet som helhed. Mit eget udgangspunkt er kristendommen, men jeg er ikke ude på at ændre folks overbevisning. Hvis man kan klare sig u den en gud, er det fint. Men i mit arbejde oplever jeg ofte at man ge, også folk der ellers ikke opfatter sig selv som troende, kan bruge Gud til noget. Det er udgangspunktet for denne bog: hvad troen kan og gør for det enkelte menneske, og hvilken rolle kirken spiller i det moderne samfund. Jeg håber, den kan være et bud på, hvad kristendommen betyder, hvad den kan, og hvad den stadig gør for os – også selvom vi ikke altid selv er klar over det.

Skæld ud på Gud

Tro betyder for mig ikke underkastelse. Jeg tror på trods. Ved dåben siger vi, at hvis ikke man modtager Guds rige som et lille barn, så kommer man slet ikke ind. Det er et billede, de fleste kender, men for mange er det et glansbillede, et billede på kirkens hellighed. Man ser en velfriseret femårig i matrostøj, der spankulerer ind gennem perleporten uden at kny, men barnet i det glansbillede opfører sig jo slet ikke som et barn, men som en lille voksen. Det er et glansbillede, jeg gerne vil bryde med. For hvad er et lille barn? børn er jo ikke sådan nogle små søde engle, der bare gør, som der bliver sagt. Børn kan være både egoistiske og kræ vende. For mig er barnet i billedet et 18 måneder gammelt barn, der kl. Tre om natten står og rusker i sin tremmeseng og skriger. Det siger ikke, “kære forældre, hvis en af jer skal på toilettet i løbet af de næste fire timer og lige kommer her forbi, så vil jeg gerne bede om et glas vand.” Det er tørstigt, og det skriger. Og forældrene accepterer, at det skriger, de har ikke engang behov for, at barnet forklarer, hvad det vil. De ved godt, hvad det savner og kan finde ud af, hvad der skal gøres.

 Det, der derfor ligger i dåbens ord, er ikke at vi skal tage matros tøj på, når vi nærmer os perleporten. Det betyder, at hvis vi i alvorlige situationer ikke tillader os at være lige så spontane, som et lille barn er spontant, hvis ikke vi skriger, som et lille barn skriger, så opdager vi ikke Guds storhed.

 Når vi står i en alvorlig krise, hvor vi ikke selv kan klare skærene, har vi muligheden for at overlade os til Gud. Ikke ved at ac ceptere tingene som de er, men ved at få placeret den del af an svaret, der ikke er vores eget, et sted hvor det hører hjemme. Og min erfaring er, at når situationen er alvorlig nok, og vi skriger ærligt nok, så svarer Gud med et nærvær. Ikke som et svar på “hvorfor?”, men som en kærlighedserklæring, der gør at spørgsmålet bliver overflødigt. Der, hvor man er elsket, stiller man ikke spørgsmål. Spørgsmålet opstår først, når man bliver i tvivl.

Er man tilstrækkelig syg, og bliver man tilstrækkelig elendig, så kommer der et tidspunkt, hvor man får lyst til at blive barn igen på en eller anden måde. Psykologerne kalder det at regrediere, og inden for psykologien prøver man oftest at undgå det. Det skyldes, at psykologien ofte gerne vil give mennesker mulighed for at tage magt over situationen og genvinde kontrollen over deres eget liv. Derfor er det ikke så godt, hvis klienten bliver barnlig. Men i troen er vi Guds børn. Når jeg møder mennesker, der er i al vor lig krise, fastholder jeg dem derfor i deres barnlig hed. Den barnlighed, der opstår sammen med elendigheden, der hvor man mister kontrollen. At kaste sig ud i troen er at tilkendegive, at der er en instans over en selv. Det betyder ikke, at man skal acceptere tingene, som de er, og lukke af for det, der plager én. Det er vigtigt, at man holder fast i protesten. Det drejer sig om, at når vi er kommet ud i disse her urimelige forhold, hvor vores egen magtgrænse er nået, så at sige: “Det ansvar, som jeg kan magte, det skal jeg nok tage mig af, men det er ikke mig, der bestemmer over livet. Det er dit ansvar Gud, og jeg syntes ærlig talt, at den måde du forval ter det på, er noget gedigent svineri.” for det er barnets ret at for tælle forældrene præcist, hvad det mener om dem – hvis bare barnet er lille nok. Og når man kun er 18 måneder gammel, så må man stadigvæk godt skrige, uanset hvor gode intentioner ens forældre har, og uanset hvor gennemtænkt det, de gør for én, er. Og uanset hvor højt man skriger, synes de ikke, at man er sindssyg. Sådan har alle børn, i alle kulturer, altid gjort.

 De allerfleste prøver at forholde sig voksent og rimeligt, også i situationer, der er helt urimelige. Det er meget forståeligt, men der kommer sjældent noget godt ud af det. Vi mennesker er Guds børn, ikke Guds voksne, og når livet bliver for stort, kan det være godt at huske på. Ofte ved vi det godt med kroppen – vores krop giver op helt naturligt, mens vores hoved kæmper videre. Men når man ligger på sit yderste, bliver der ikke kaldt på intellekt, for man kan ikke tænke sig ud af det udsigtsløse. I den situation bliver der kaldt på instinkter.

I vores handlinger er der ofte noget urmenneskeligt, primitivt godt. Hovedparten i mit arbejde går ud på at få folk til at se visdommen i det, de gør, og ikke i det, de tænker, for det, folk gør, kommer et andet sted fra, og ofte er det klogere. I katastrofesituationer prøver jeg derfor at få folk til at tænke i overens stemmelse med det, de gør, og ikke omvendt. Når man oplever de voldsomste ting i livet, så opstår der rent instinktivt en vrede i en over, at livet er, som det er. Og det er godt, for det primitive i os kan bruge vreden som brændstof til at overleve de værste ting. Den vrede, der kommer fra urdybet, kan måske skræmme os, fordi den føles uvant, men der er noget liv given de i den. Det er kroppens måde at puffe os i den rigtige ret ning.

Ofte taler man om at “komme videre”, men jeg tror ikke, at man nødvendigvis altid har behov for at komme videre. Hvis man haster for hurtigt af sted, er der en fare for, at man i vir keligheden bare kører endnu mere fast. Hvis man i virkelighedens verden kører fast i en snedrive og gerne vil videre, hjælp er det heller ikke at speede op. Man må først bakke, hvis man vil fri. Det samme gør sig gældende, hvis man er knuget af tab, vrede, angst eller sorg – nogle gange er man nødt til at bakke. Det kan man gøre ved at indoptage vreden og bruge den dy na mik, der ligger i den til at bakke ud af sit voksenansvar og til bage til sin barneret over for Gud. Måske er primalskrigsteorien allerede så gammel, at den er gledet i glemmebogen, men den har betydet en del for mit arbejde. Den grundlæggende idé i den klassiske primalskrigsteori var at komme i kontakt med sin indre natur ved at skrige sin vrede ud i en skov eller på en bjergtop og måske rulle et håndklæde sammen el.lign. Og banke sin vrede ud i et træ eller sparke til en paddehat for at få en forløsning. Det, primalskrigs-teoretikerne imidlertid fandt ud af, var, at forløsningen blev større, hvis vreden havde en menneskelig adressat i stedet for en plante. Når angsten er enorm, er det ikke nok at træde på en paddehat. Når det bliver rigt igt slemt, skal man have et svar fra den anden side, og det underlige er, at for at du kan få et svar, så skal du henvende dig til en person.

 Det har imidlertid visse uheldige følgevirkninger, hvis man begynder at slå sin ægtefælle eller sygehuspersonalet. Da det i virkeligheden heller ikke er deres skyld, forløser det heller ikke noget som helst – det giver bare dårlig samvittighed. Denne indsigt er en grundlov inden for psykologien: vrede skal rettes mod den rigtige for at blive forløst. Den, man skal skælde ud, er den, der har ansvaret. I nogle situationer kan det være et andet menneske, der har skylden, og så kan det gøre godt at få renset luften med det menneske. Men i andre situationer er det ikke di rekte noget menneskes skyld. Hvem er skyld i, at du har fået leu kæmi? hvis du kan klare dig med at sparke til et træ eller sådan noget, så er det jo fint nok. Men på et eller andet tidspunkt er der nogen, der vil opleve, at det ikke er nok. Og i dén situation skal man meget konkret gøre sig det klart, hvem man henvender sig til, hvem man lægger ansvaret over på. Er det en selv? Kan man selv bære skylden for at have fået leukæmi?

Nogle tager hele skylden på sig selv, mens andre opdager, at der er kun én, der kan modt age ens samlede synderegister, ens magtesløshed og aggres sion, ens skyld og ansvar. Og det er en gud, der er så personlig, at man vover at tale direkte med ham, hvad enten det så er i ord eller tanker.

Min tro har et ansigt, og det bliver den nødt til at have, for ellers henvender man sig til noget, der ikke rigtigt er der, og så kan aggres sionen, vreden, sorgen, eller hvad det nu er, der trykker, ikke forløses. Så firkantet mener jeg faktisk, det er.

 Samtalen med Gud er vigtig, for når vi når ud til grænserne for vores egen magt, kan vi ikke føre samtalen med os selv. Der har været mange, der op gennem det 20. århundrede har forsøgt at finde forskellige erstatninger for Gud: naturen, Videnskaben, Vilkårligheden, intetheden, for blot at nævne nogle. Og det er godt nok, hvis det kan hjælpe en. Men i det øjeblik, tingene bliver en tak værre, er det min opfattelse, at de svar, man finder hér, sjæl dent slår til.

Egentlig er jeg ligeglad med, hvorvidt folk tror på Gud eller ej, for det er min opfattelse, at Gud elsker alle mennesker, uanset hvad de selv mener om ham, og man får hverken mere eller mindre kærlighed fra Gud afhængig af, om man tror på ham eller ej. Men det, jeg har svært ved, er, at se mennesker gå til i angst over en skyld, de ikke har. Den vil jeg gerne have placeret et sted. Og der er det min erfaring, at det personlige gudsforhold er nød vendigt, ellers bliver ens aggression bare en dyne, man står og slår i. Og så er der den fordel, at Gud allerede kender dig, og hvis du bare taler ærligt nok, vil han aldrig spørge “hvorfor?”

I 2008 medvirkede jeg i programrækken “Skriftestolen”, og da vi var et godt stykke inde i udsendelserne, satte vi os til at gennemkigge det, vi havde lavet. Journalister er et utroligt nysgerrigt og selvevaluerende folkefærd, og da vi havde siddet og kigget lidt, kunne jeg godt mærke, at de sad og trådte sig selv lidt over tæerne. Der var et eller andet, de manglede i udsendelserne, og jeg spurg te dem, hvad det var. Efter en kort tavshed var der én, der sagde: “Vi ved for lidt om de folk, du snakker med. Du kommer for hurtigt frem til konklusionerne. Du spørger for lidt ind.” Jeg fortalte dem, at det jo nu engang var den måde, jeg arbejdede på, og det er ikke min opgave at sidde og optrævle fortiden for folk, men derimod at give dem et skub i den rigtige ret ning. Alligevel ville jeg gerne have, at de viste mig et af de steder, hvor de syntes, at jeg godt kunne have spurgt lidt mere ind. De viste mig et klip, hvor han, der sidder i Skriftestolen, siger, at kristendommen ikke rigtig betyder noget for ham. “nej,” siger jeg så. Så siger han: “religion betyder i det hele taget ikke rigt ig noget for mig.” “nej,” siger jeg. “her skal du spørge meget mere ind, fordi vi ved for lidt om, hvad det er, manden mener,” sagde jour nalisterne. Men så bad jeg dem om at køre lidt videre på båndet for at se det næste, der skete. Og det næste, manden i skriftes tolen siger, er: “Det hele er én stor tomhed for mig.” Der bad jeg journalisterne om at stoppe båndet. “hvis jeg havde spurgt ind til hans syn på religionen, var vi aldrig nået frem til den tomhed.” Journalisterne nikkede, det kunne de godt se. “men tomh eden da. Hvorfor spurgte du så ikke ind til tomheden?” hvis man spørger ind til en tomhed, så er det ikke længere tomhed! “Vil du have, at jeg skal ødelægge virkeligheden, for at du kan få til freds stillet din nysgerrighed?” spurgte jeg journalisten. Og det accep terede han.

 Så jeg spørger ikke ind. Det er der andre, der gør, og når de spørger ind til tomheden, så får de et billede af tomhedens kanter, men kernen, derinde hvor tomheden kan forvandle sig, der kommer de ikke. At komme derind kræver nemlig ikke forståelse. Det kræver tro.

Når tomheden får lov at stå som tomhed, er det rædslens sted. Og har man selv været der, tør man godt gå ind i en andens rædsel og være der med ham. Det er min opgave. Ikke at kortlægge geografien langs tomhedens rand, men at gå med ind i rædslen og kunne bevare roen, fordi det ikke er min rædsel. Men jeg kan kun gøre det, fordi jeg kender min egen rædsel. Bare det at skrive det her kan få angsten til at slikke mig under fødderne. Der skal jeg helst ikke selv ind igen, men jeg har været der. Og har man været der og mærket det tydeligt nok, så kender man det.

Hvis et menneske befinder sig i den rædsel, så er man nødt til at gå med ud i mørket. Ikke for at gøre noget, for i det mørke kan man ikke gøre noget som helst. Det er grænsen, hvor vores magt hører op, ikke bare patientens magt, men også min. Og selvom jeg ikke præcis ved, hvor den anden er, så ved jeg, hvor mørkt der er, og jeg kender min egen magtesløshed det sted. Det er det, der gør det muligt for mig at sidde ved siden af og holde patientens hånd i mørket. Forsikre vedkommende om at han eller hun ikke er underlig. For sådan er rædslen, og sådan er den for os alle. Fra jeg var nitten, til jeg var seksogfyrre, levede jeg i angst. Jeg kender rædslen, og jeg ved, at man kan møde én derude. Da jeg som ung lå indlagt og fyrede Gud, opdagede jeg, at Gud ikke gik, og det blev jeg meget vred over, for det, at der var en Gud, men at han ikke passede på os, det var nærmest værre end ingenting. Og så fyrede jeg ham én gang til og sagde, at han skulle have spurgt mig, inden han lavede verden selv, for jeg kunne have givet ham et par råd, han kunne have brugt. Men heller ikke det fik Gud til at gå, og så gik det op for mig, at dét var kernen i kristendommens budskab: at Gud selv har været nede på jorden og kom så langt ud i ydmygheden, at han på korset råbte: “min Gud, min Gud, hvorfor har du forladt mig?” og pludselig indså jeg, at det havde han gjort for at kunne fortælle mig, at han godt vidste, hvor e len digt jeg havde det, når jeg selv var det sted. Så blev det til en solid aritetserklæring, jeg kunne forstå. Og det er så mærkeligt, at efter Kristus har råbt: “min Gud, min Gud, hvorfor har du forladt mig?” så er der tre timers mørke, og derefter siger han: “far, i dine hænder befaler jeg min ånd.” Det var præcis på samme måde, jeg oplevede det: efter mørket var der en gud, som jeg ikke skulle holde fast i, fordi det er ham, der holder fast på mig. Og den Gud kan jeg tale til, præcis som jeg vil, for jeg er hans barn.