Menneskets Sjæl under Socialismen

©  Informations Forlag 2013
1. ebogudgave
ISBN: 978-87-7514-973-5

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

Informations Forlag
St. Kongensgade 40 C
1264 København K
www.informationsforlag.dk

Oscar Wilde

Menneskets Sjæl under Socialismen

Oversat af Sune de Souza Schmith Madsen

Informations Forlag

Menneskets Sjæl under Socialismen

Den væsentligste fordel ved at indføre socialismen ville utvivlsomt være, at socialismen ville befri os fra den usle nødvendighed af at leve for andre; et åg, der tynger næsten alle under de nuværende omstændigheder. Snart sagt ingen slipper udenom.

Nu og da i århundredernes løb har en stor videnskabsmand som Darwin, en stor digter som Keats, en distingveret kritiker som M. Renan eller en sublim kunstner som Flaubert formået at isolere sig, holde sig fri af andres højrøstede krav og stå ”i ly af muren”, som Platon ville have formuleret det, og på den måde formået at realisere den fuldkommenhed, der gemte sig i dem, til stor gavn for dem selv og til hele menneskehedens store og blivende lykke. Men de hører til undtagelserne. De fleste mennesker ødelægger deres liv med usund og overdreven altruisme – ja, de tvinges faktisk til det. De ser sig selv omringet af afskyelig fattigdom, afskyelig grimhed og afskyelig sult. Det er umuligt ikke at blive stærkt berørt af alt dette. Menneskets følelser bliver lettere vakt end dets intelligens; og, som jeg for nogen tid siden påpegede i en artikel om kunstkritikkens funktion, er det langt lettere at have medfølelse for lidelse, end det er at have medfølelse for tanken. Derfor giver de alvorstungt og sentimentalt ud fra beundringsværdige, men vildledte, motiver, sig selv den opgave at kurere de onder, de møder. Men deres midler kurerer ikke sygdommen. De forhaler den kun. Ja, faktisk er kuren en del af sygdommen.

De forsøger for eksempel at løse fattigdomsproblemet ved at holde de fattige i live eller i mere avancerede tilfælde at underholde dem.

Men det er ingen løsning. Det gør blot vanskelighederne endnu større. Det rette ville være at forsøge at gentænke samfundet på et grundlag, der umuliggør fattigdom. Og de altruistiske dyder har i virkeligheden forhindret os i at opnå dette mål. Ganske som de værste slaveejere var dem, der behandlede deres slaver godt og dermed forhindrede dem, der led under systemet, i at indse dets sande rædsel og dem, der betragtede systemet udefra, i at forstå det til fulde; således er også de mennesker, der gør mest skade i England i dag, de mennesker, der forsøger at gøre det gode; og endelig har vi kunnet opleve mænd, der virkelig har studeret problemet og kender til livet – uddannede mænd, der bor i East End – træde frem og indtrængende bede samfundet om at tøjle sine altruistiske tilbøjeligheder til velgørenhed og godgøren hed og lignende. Dette gør de, fordi denne velgørenhed fornedrer og demoraliserer. De har fuldstændig ret. Velgørenhed skaber en mangfoldighed af synder.

Der skal også siges følgende: Det er amoralsk at bruge privat ejendom til at lette de skrækkelige onder, som er affødt af den private ejendomsret. Det er både amoralsk og uretfærdigt.

Under socialismen vil alt dette naturligvis ændre sig. Der vil ikke være nogen mennesker, der lever i stinkende hytter og går klædt i stinkende pjalter og opfostrer usunde, udsultede børn i umulige og aldeles frastødende omgivelser. Samfundets sikkerhed vil ikke som i dag bero på, hvilken vej vinden blæser. Hvis det bliver dårlige tider, vil vi ikke se hundredetusinder arbejdsløse, der i ækel elendighed tramper rundt i gaderne eller trygler deres næste om almisser eller flokkes foran dørene til forfærdelige herberger for at sikre sig en humpel brød eller et beskidt ly for natten. Hvert medlem af samfundet vil få del i samfundets almene velstand og lykke, og hvis det bliver dårlige tider, vil ingen praktisk talt få det værre af den grund.

Men socialismen vil også være værdifuld i sig selv af den enkle grund, at den vil føre til individualismen.

Ved at omforme den private ejendom til offentlig velstand og erstatte konkurrence med samarbejde vil socialismen, kommunismen, eller hvad man vælger at kalde den, genskabe samfundet i dets oprindelige form som en sund organisme, der sikrer hvert enkelt medlem af samfundet materiel velfærd. Det vil rent faktisk give livet det rette grundlag og de rette omgivelser. Men for at livet kan udvikle sig til den højeste grad af fuldkommenhed, er der behov for mere end det. Det, der er behov for, er individualisme. Hvis socialismen er autoritær; hvis der findes regeringer bevæbnet med økonomisk magt, som der i dag findes regeringer med politisk magt; hvis vi med andre ord får industrielle tyrannier, så vil menneskets sidste udviklingstrin blive værre end det første. I dag er ganske mange mennesker i stand til at udvikle en vis, meget begrænset form for individualisme som følge af den private ejendomsret. Enten, fordi de ikke behøver at arbejde for at overleve, eller fordi de er i stand til at vælge en aktivitetssfære, der passer til dem og tilfredsstiller dem. Det gælder digterne, filosofferne, videnskabsmændene, kulturens folk – med andre ord de ægte mennesker; de mennesker, der har realiseret sig selv, og gennem hvilke hele menneskeheden opnår en delvis realisering. På den anden side findes der ganske mange mennesker, som ikke har nogen privat ejendom, og som altid på sultedødens rand er tvungne til at udføre trækdyrenes arbejde, udføre arbejde, som overhovedet ikke passer sig for dem, og som de bliver tvunget til at udføre af nødvendighedens formynderiske, urimelige og ned værdigende tyranni. Det er de fattige, og blandt dem er der ingen yndefulde manerer eller charmerende tale eller civilisation og kultur eller udsøgte nydelser eller begejstring ved livet.