Titelblad

Karsten Jørgensen

Elvis Costello
Musikalsk kamæleon
– en biografi

mellemgaard

Kolofon

Elvis Costello
Musikalsk kamæleon
– en biografi
© 2022 Karsten Jørgensen og Forlaget mellemgaard

Grafisk produktion: KWG Design, Odense
Grafiker: Anne Koch Rasmussen

ISBN 978-87-7575-690-2

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner eller virksomheder,
der har indgået aftale med Copydan Tekst & Node, og kun inden for de rammer,
der er nævnt i aftalen.

www.mellemgaard.dk

VELUX FONDENs støtte er ydet under fondens fundatsbestemmelse, der
giver mulighed for at støtte aktive ældre. Kvalitative og redaktionelle vurderinger
i forbindelse med udgivelsen er varetaget af forlaget og forfatteren alene.

Tak til Julie, Gina og Lene.

Af samme forfatter:

Tilstande, digte, 1979
En Hård Dags Nat – The Beatles 1956-1986, m. Dan Schiødt, 1986
Kærlighedens Nomader, digte, 1987
Let It Be – The Beatles fra starten til i dag, m. Dan Schiødt, 1995
Beatles Leksikon, 1997
Bob Dylan Leksikon, 2000
John Lennon – Mennesket, Musikeren og Myten, 2002
Heartbreak Hotel – Elvis Presley A-Z, 2003
Paul McCartney – Mennesket, Myten og Musikken, 2007
Scener fra et stenbrud – 20 store rocktragedier fra Robert Johnson til Michael Jackson, 2011
Bruce Springsteen – en biografi, 2012
George Harrison – den spirituelle beatle, 2014
Neil Young – en biografi, 2015
Paul Simon – en biografi, 2018
Brian Wilson og The Beach Boys – Historien om et forpint geni, 2019

Forord

”Han er faktisk betydeligt mere imødekommende og snakkesalig, end jeg havde forventet!”

Det kunne godt lyde som en karakteristik af den noget ældre og mere modne Elvis Costello, som op gennem 00’erne og 10’erne forbavsede ved at blive stadig mere rummelig og tålmodig med både journalister og kritikere og sit publikum.

Men ordene er i virkeligheden taget fra min egen dagbog og er en beskrivelse af Costello fra den dag for mere end tredive år siden, hvor jeg sad overfor ham i Salon 2 på Hotel d’Angleterre i København.

Jeg vidste udmærket i forvejen, at interviews med Elvis Costello sjældent var særlig morsomme eller hyggelige, hverken for intervieweren eller den interviewede, og jeg havde også læst mig frem til, at Costello ikke var nem at bakse med på tomandshånd. Til tider kunne han, og kan også i dag, virke irritabel, andre gange direkte paranoid, med en mistænkelig, fjendtlig øjenkontakt og paraderne konstant oppe i forsvarsposition.

Han venter ikke altid på, at et spørgsmål er helt formuleret; ofte svarer han heller ikke direkte på det, som er stillet. Han tilfører heller ikke sine svar forklarende fodnoter, så personen, der spørger, er bedst stillet, hvis han eller hun har gjort sit hjemmearbejde og er forholdsvis godt hjemme i Costellos historik.

På en heldig dag kunne han være overstrømmende charmerende og imødekommende, havde jeg ladet mig fortælle. Men det hørte bestemt til sjældenhederne.

Så da jeg i midten af april 1991 blev ringet op af min redaktør på gratisavisen Record News, som gav mig tilbuddet om at interviewe Elvis Costello nogle dage senere, fik jeg både slemt røde kinder ved tanken om at møde ét af mine idoler, men også klamme håndflader af frygt for at forpasse min chance. For jeg vidste, at det både ville kræve en god portion mod og en vis verbal indsats.

Dengang havde jeg ikke megen erfaring med at færdes på rockmusikkens bonede gulve, efter jeg nogle år tidligere var begyndt at skrive om musik i forskellige aviser og magasiner. Kort tid forinden havde jeg interviewet de danske Beatles-kopier Rubber Band i en lejlighed på Søborg Hovedgade, mest fordi min kæreste gik på seminariet med deres bassist, som jeg derfor havde mødt privat, men ellers foregik mit forhold til musik mest gennem plader, koncerter og masser af musikaviser og -magasiner.

Jeg havde mere end én sommerfugl i maven, da jeg tirsdag den 23. april gik gennem indgangen til Hotel d’Angleterre, og jeg havde bogstavelig talt lyttet i døgndrift til det album, Mighty Like a Rose, Costello netop havde udgivet, og som jeg havde fået tilsendt på et promotion-kassettebånd fra pladeselskabet WEA nogle dage før.

Jeg blev modtaget af en flink kvindelig repræsentant fra WEA, men blev ikke synderligt beroliget, da hun i forbifarten gav mig og de øvrige både svenske, norske og finske journalister en lille peptalk. – Hvis I stiller tre dumme spørgsmål i træk, rejser han sig og går!

Så vidste vi det.

Jeg havde halvvejs forventet at skulle gå i clinch med den unge – og nu lidt ældre – verbale desperado, som var det image, der dengang stadig – og måske på grund af den langsommere nyhedsformidling – stak dybest i opfattelsen af Elvis Costello.

Jeg vidste jo godt, at det ikke var en mindrebegavet, selvbenovet popstjerne, som stillede sig tilfreds med blot at afsløre sit skonummer, sin yndlingsret, eller hvor meget hans nye hus havde kostet. Det var Elvis Costello, og han var mindst lige så velforberedt, som han forventede det af journalisterne, og jeg tror, vi alle vidste, at man skulle stå endog meget tidligt op for at fange ham med bukserne nede.

1991 var før internettets tid – ikke som nu, hvor alle historier og billeder popper op på skærmen, minutter efter de er skrevet og taget. Det var en tid uden Facebook, Twitter og Instagram, hvor de trykte medier stadig var de foretrukne, og hvor vi, som var interesserede i musik, ventede længselsfuldt på tirsdag eftermiddag, hvor de nyeste engelske musikblade som New Musical Express og Melody Maker landede i udvalgte kiosker i det indre København, og vi kunne få stillet vores sult efter det nyeste fra musikkens verden. Og derfor var man ikke altid helt opdateret med, at ens idoler, siden sidst man læste om dem, havde ændret udseende.

Jeg kan stadig huske, hvor chokeret jeg var, da Elvis Costello på slaget 15 trådte ind i lokalet. For den Elvis Costello, jeg kendte fra pladeomslag og et par koncerter, så ikke sådan ud.

Det velkendte, kortklippede Buddy Holly-look var over alle bjerge, og den person, som hilste på mig, hvorefter han skænkede sig en kop kaffe og satte sig for bordenden, var ganske vist klædt i en sort habit og havde meget mørke solbriller. Men håret. Det var langt og bølgede helt ned til skuldrene. Og det meste af underansigtet var dækket af et vildtvoksende skæg.

Men efter det indledende chok havde lagt sig, viste det sig heldigvis hurtigt, at alle de hårdnakkede rygter om Elvis Costello som en besværlig herre ikke talte sandt, i hvert fald ikke denne dag. Han var faktisk, som jeg senere på dagen noterede i min dagbog, ”betydeligt mere imødekommende og snakkesalig, end jeg havde forventet!”

Interviewet var fragmentarisk, som de ofte er, når en musiker rejser rundt til en håndfuld europæiske hovedstæder og bliver interviewet til de pågældende landes samlede medieflade i løbet af én dag. Det er uvægerligt et kapløb med tiden og de godt tyve minutter, man – alt efter bladets betydning i nyhedshierarkiet – får tildelt.

Emnerne skiftede hurtigt. Alligevel havde Costello en evne til at fortabe sig i detaljer – og detaljer, der ofte kunne virke uvæsentlige for alle andre end Costello selv. Men hele tiden holdt han fokus på den røde tråd: det nye album, som han forståeligt nok var begejstret for.

Og derfor var det også naturligt at indlede vores samtale med nogle uddybende spørgsmål til netop Mighty Like a Rose, som var indspillet uden det faste band, der ellers havde fulgt ham lige siden 1978. Så hvad skete der egentlig med The Attractions, ville jeg vide.

– The Attractions var en af de bedste grupper, sagde Costello. – Vi lavede omkring ti LP’er sammen, gode LP’er, og selv når de ikke var så gode, var der altid nogle gode numre på.

– Vi skiltes af forskellige årsager. Til sidst var det kun pengene, der trak. De havde fået koner og børn, og de var bange for fremtiden og tænkte kun på at få en god hyre.

Jeg nævnte her, at bassisten Bruce Thomas efterfølgende skrev en hel bog om det (The Big Wheel).

– Ja, og det er mærkeligt, var Elvis’ umiddelbare reaktion. – Enhver gruppe har en dum skid. Han havde det dårligt med det i ti år, og alligevel sagde han ikke ét ord. Og han kan ikke skrive bøger. Det er sørgeligt!

For at vende tilbage til det aktuelle album lod jeg en bemærkning falde om, at det musikalsk var mere kompliceret end tidligere.

– Sammenlignet med hvad? Stravinskij? skød han tilbage, en anelse brysk. – Jeg har lavet 16 LP’er, og hvis man ikke kan lave noget, der er anderledes, er der ingen grund til at lave plader.

– Denne gang er der f.eks. strygere. Barbra Streisand bruger dem altid, men hos mig er det usædvanligt. På den næste LP vil jeg måske kun bruge to instrumenter. Måske ligefrem en hel akustisk plade.

Her holdt han en lille kunstpause. – Jeg sammenligner ikke mine plader, for så kunne man lige så godt sammenligne mig med Madonna, fortsatte Costello med et smil. – Jeg har en grundplan, hvorfra tingene udvikler sig, og så er jeg faktisk altid en anelse skeptisk overfor det færdige produkt.

Mighty Like a Rose var produceret af Mitchell Froom, som bl.a. også havde arbejdet sammen med Paul McCartney, og jeg spurgte nu Costello om, hvilke kvaliteter han ledte efter, når han skulle vælge en producer.

– Han skal være loyal overfor sjælen i sangene. Og være i stand til at sætte de rigtige musikere sammen. Det gode ved Mitchell er, at han laver åndehuller i sangene og samtidig tager det for givet, at jeg præcis ved, hvad det er, jeg vil have.

Og denne betragtning kom fra Elvis Costello, som ellers var kendt for sin ordekvilibrisme og sjældent har efterladt mange tomme rum i sine sange.

Sidste del af mit interview med Costello berørte mere spredte emner, og ikke mindst hans dengang forestående Europaturne, som skulle begynde i England den 25. maj 1991, og hvor han blev akkompagneret af et band, der kaldte sig The Rude 5. Jeg spurgte ham naturligvis, om turneen ville bringe ham til Skandinavien.

– Det håber jeg, sagde han og kiggede direkte på mig. – Du er dansker, ikke?

Jeg nikkede.

– Jeg spiller i Roskilde. Og måske i Stockholm.

Det lød sjovt, da han sagde ”Roskilde” med det bløde ”d”. Repertoiret, sagde han, ville blive en blandet landhandel med lidt af hvert. Nye sange og nye arrangementer af gamle sange. Der ville også blive en del af andre kunstneres sange og en hel afdeling med gammel rock’n’roll. Og han understregede, at det meget varierede program kun var muligt, fordi musikerne var så fleksible. De spillede alle sammen mindst to instrumenter.

Med et nyt album, efterfulgt af en ny turne, ville jeg godt vide, hvad der tilfredsstillede ham mest: at lave plader eller at turnere?

– Når jeg er i pladestudiet, nyder jeg det og siger til mig selv: Jeg vil aldrig turnere mere. Når jeg så er derude foran publikum, er hver optræden en fornøjelse.

Da jeg vidste, at Costello netop havde bidraget med en coverversion af sangen ”Ship of Fools” til et hyldestalbum, Deadicated, til San Francisco-gruppen Grateful Dead, spurgte jeg afslutningsvis, om han selv ville føle sig smigret, hvis der blev lavet en hyldestplade til ham, hvor unge musikere fortolkede nogle af de berømte Costello-sange. Og hvem det i givet fald skulle være?

– Ingen, sagde han kort. – For det første tror jeg, at jeg ville blive skuffet. Og for det andet: Hvem pokker ville være så interesseret i mine sange?

Med denne afskedsreplik var det forbi. Sekunder senere havde Costello forladt lokalet, og jeg stod tilbage med mine papirer fyldt med spørgsmål og notater. Jeg var lettet og velsagtens også en smule stolt.

Elvis Costello var ikke gået sin vej. I hvert fald ikke midt i interviewet. Først bagefter.

Billedet, jeg fik af Elvis Costello ved dette korte møde i foråret 1991, har ikke ændret sig nævneværdigt siden. Derimod er det ofte blevet udvidet, med flere facetter, flere nuancer, men det grundlæggende omrids af en ambitiøs, nysgerrig, grænsesøgende og talentfuld kunstner med en fordomsfri, åben tilgang til musikken er intakt, og hans holdning til, at ”hvis man ikke kan lave noget, der er anderledes, er der ingen grund til at lave plader”, har været en ledetråd gennem hele hans karriere og den primære årsag til, at han siden mit interview med ham på d’Angleterre har udgivet mere end 30 studieplader, der bogstavelig talt har været rundt i alle hjørner af det musikalske spektrum, hvor rockmusikken har fyldt en del, men langtfra været det altoverskyggende.

Det siges, at en rockbiografi uden sex og stoffer er som en bibel uden gud, og sagaen om Elvis Costello er forbavsende fattig på de to første ingredienser. Til gengæld er hans renommé solidt baseret på saglighed og seriøsitet og en sans for det musikalske, som rigeligt opvejer denne mangel – og skulle nogen være i tvivl, kan der søges bevis for det i de mere end 500 sange og langt over 30 studieplader, han har udgivet i en karriere hen over seks årtier.

Prolog

’Emotional Fascism’

Under beskydning, 1979

Der er en tendens til at glemme, at den engelske punk- og new wave-bølge i sidste halvdel af 1970’erne gik relativt upåagtet hen i USA. Amerikanerne havde jo i flere år haft deres egne artsfæller i eller nært beslægtede med genren – New York Dolls, Television og The Ramones, og før dem semipunkere som Velvet Underground, MC5 og The Stooges – og de mente derfor, ligesom tilfældet havde været 15 år tidligere i begyndelsen af 1960’erne, da The Beatles bankede på døren, at de var selvforsynende med talent og ikke havde brug for konkurrence udefra.

Både The Sex Pistols og The Clash blev mødt af en lunken respons i Guds eget land og blev i vid udstrækning betragtet som et naivt og infantilt oprør mod et samfund, som i bund og grund var ærkebritisk og ikke sammenligneligt med det amerikanske. Den eneste musiker fra denne bevægelse af unge engelske musikere, som blev taget alvorligt og fik fodfæste i USA, var Elvis Costello, der modsat kollegerne i førnævnte britiske grupper steg op som en komet – sikkert fordi han var mere velartikuleret og havde en mere udbredt tæft for musik, der fængede.

– Jeg var den mere spagfærdige udgave af punk, som faktisk kunne tale og ikke spyttede, fortalte han senere til Record Collector.

Costellos tredje album, Armed Forces, der kombinerede det hårdtslående og rå med det iørefaldende – med en lyd a la tidlig Blondie – var udsendt i januar 1979 og solgte som varmt brød. Hans stjerne var støt stigende blandt en generation af unge, der ikke tøvede med at drage sammenligninger mellem hans My Aim is True, This Year’s Model og Armed Forces og plader i den kvalitative øverste halvdel af The Beatles’, Bob Dylans og Bruce Springsteens bagkataloger, og i marts 1979, knap to år efter hans pladedebut i Storbritannien, var han og hans backinggruppe, trioen The Attractions, midt i deres fjerde succesfulde turne i Amerika på mindre end et år.

Foran sig havde Costello og The Attractions mere end 50 koncerter fordelt over de følgende to måneder. Som en ekstra fjer i hatten, var Costello også nomineret til en Grammy i kategorien Best New Artist of the Year, og CBS, som udsendte hans plader i USA på underselskabet Columbia, lagde ikke skjul på, at de betragtede Armed Forces på samme måde, som de nogle år tidligere havde betragtet Springsteens Born to Run: et definerende øjeblik, hvor kunstneren enten stryger helt til tops eller finder en permanent placering i pladebutikkernes udsalgskasser.

Så med denne vind i ryggen er det forståeligt, hvis Elvis Costello troede, han kunne gå på vandet og ikke behøvede stryge nogen – først og fremmest de irriterende folk fra medierne – med hårene. Det kom til udtryk i den selvglade arrogance, der nogle gange overmander folk, som får for lidt modstand og har for meget succes. En ringeagtende holdning overfor alt og alle, som de i andre situationer ville være afhængige af, og som er karakteristisk for mennesker under stort pres.

Også hans eget bagland pressede ham. Forventningerne og den hårfine balance mellem succes og fiasko betød, at Costello indimellem handlede overilet og irrationelt, og som det viste sig, fejlbedømte nogle vigtige strategiske situationer.

Bedre blev det ikke af, at hans manager, Jake Riviera, også gjorde Costellos seneste album til et make eller break.

– Enten går vi hele vejen med Armed Forces – eller ikke, sagde Riviera til New Musical Express i slutningen af januar. – Hvis albummet ikke knækker koden for os i Amerika, vil Columbia stadig udgive vores plader, men de vil langt hen ad vejen betragte os som en spildt mulighed.

Denne forventning betød, at Costello var presset til det yderste, allerede før turneen i USA begyndte, og han antog en nedladende attitude overfor folk fra pressen, der ramte ham frontalt i ansigtet som en boomerang, da han, sikkert utilsigtet og godt lakket til, trådte eftertrykkeligt i spinaten en martsaften i byen Columbus i Ohio og sagde de skæbnesvangre ord, der kom til at forfølge ham gennem en stor del af hans karriere.

Siden begyndelsen af februar havde Costello og hans bandkammerater arbejdet sig gennem det amerikanske kontinent. Efter starten i Seattle i det nordvestlige hjørne af USA fortsatte turneen ned langs vestkysten og drejede derefter indover Midtvesten og videre østpå, indtil den 15. marts, hvor turnebussen kørte ind i Columbus, Ohio, en mindre by, som ligger på Highway 40, nogenlunde midt mellem Cleveland og Cincinnati, og lidt over 500 km fra New York City.

Allerede ved den første optræden i Seattle var der ballade. Her spillede Costello & Co. de ca. 50 minutter, som havde været standardlængde ved deres koncerter i England, hvor punk- og new wave-grupperne havde gjort en minimalistisk optræden til et oprør mod den progressive rocks overdådighed i både lyd, lys og andre effekter i begyndelsen og midten af 1970’erne. Men publikum i Paramount Theatre var tydeligvis vant til at få noget mere for pengene og følte sig naturligt nok bondefanget.

Costello ignorerede larmen fra salen og kom ikke tilbage. Publikum nægtede at gå, indtil Costellos roadier gik ind og skruede helt op for forstærkerne, så høje hyletoner hvinede gennem salen og drev de rasende fans ud på gaden, hvor de rev koncertplakater ned og satte ild til.

Lignende scener udspillede sig andre steder. Efter en 40 minutters optræden uden ekstranumre i Berkeley smadrede publikum først sæderne i salen, og bagefter kastede de brosten gennem ruderne i Costellos turnebus. Costello selv og hans kæreste dengang, Bebe Buell, måtte foretage en hastig retræte gennem en bagudgang.

Det var ikke kun Costellos opførsel og attitude, som satte sindene i kog. Også hans visuelle signaler, der omfattede føromtalte turnebus, bar ved til det bål, som i sidste ende truede med helt at fortære ham. På bussens front var der med store bogstaver skrevet ’DESTINATION CAMP LEJEUNE’, og det var Jake Rivieras idé, som en understregning af det aktuelle albums titel Armed Forces.

Camp Lejeune var navnet på de amerikanske marinesoldaters træningslejr i North Carolina, og de fleste amerikanere, som stadig slikkede sårene fire år efter, USA havde trukket sig ud af Vietnam med halen mellem benene, følte det som en provokation og en kniv, der blev drejet rundt i såret.

Selv med pladeselskabet, Columbia, var der alvorlige kurrer på tråden, da de ikke dansede efter Jake Rivieras pibe. Efter en radiostation i New York afholdt en lytterkonkurrence om 1.200 billetter til en af Costellos kommende koncerter i millionbyen og modtog mere end 250.000 henvendelser fra fans, krævede Riviera, at Columbia spyttede i kassen og bookede Costello ind i det kæmpemæssige Shea Stadion, hvor The Beatles i 1965 havde spillet deres største koncert for mere end 55.000 mennesker. Men Columbia sagde nej, og det resulterede i, at da pladeselskabets ansatte dagen efter kom på arbejde, blev de mødt af en lastvogn fuld af skovle udenfor indgangen og en seddel fra Riviera vedhæftet. ”Hvis I vil begrave min klient, så kan I lige så godt gøre det ordentligt!”

Og sådan fortsatte det med episoder af forskellig art i flere af de byer, Costello spillede.

I Columbus indlogerede musikerne sig på det lokale Holiday Inn Hotel og forberedte sig på aftenens koncert i The Agora Club på North High Street, hvor Costello spillede et sæt med femten sange for fulde huse og overraskede både publikum og anmeldere ved at bryde sin velkendte vane med ikke at give ekstranumre.

Bagefter kørte Costello og bandet tilbage til Holiday Inn og fik noget at drikke i baren, hvor de kort tid senere fik selskab af et halvt dusin andre musikere, der samme aften havde spillet et andet sted i byen.

I front for disse mere garvede musikere var ingen ringere end Stephen Stills, med en glorværdig fortid i både Buffalo Springfield og supergruppen Crosby, Stills, Nash & Young, men som nu turnerede på egen hånd og med eget band.

– Jeg kan huske, at jeg så en anden bus i indkørslen, og vi tænkte alle sammen, at det måtte være en anden gruppe, sagde Elvis Costellos trommeslager, Pete Thomas, i 1992 til BBC Radio One. – Det var ligesom med sømænd, der kom i havn og så, at der lå et andet skib med søfolk, som også havde orlov.

Og lige så snart de opdagede, hvem det var – Stephen Stills – vidste de, at atmosfæren mellem dem ville være spændt.

For Costello var Stills en repræsentant for den gamle garde og ”alt det, der var galt med amerikansk musik”, betroede han Rolling Stone i juli 1982.

Engang havde Crosby, Stills, Nash & Young faktisk været én af Costellos yndlingsgrupper, men tiderne havde ændret sig, og i 1979 var Stills’ karriere i aftagende, og Costello og hans generation, folk med fremtiden foran sig og en befriende uvidenhed, betragtede Stills og hans slags som levn fra dinosaurernes tidsalder – som gammeldags og til grin og som nogle, der blot hvilede på forne tiders storhed og blokerede for alt det nye.

Efter midnat, hvor de våde varer havde flydt i rigelige mængder, krakelerede Costello under presset, og han lod sig hive med ind i en diskussion, som han burde have været klog nok til at vide, at han ikke ville vinde. Hans bemærkninger blev gradvis hårdere og mere ukontrollerede, hans argumenter var udenfor enhver logik, og det hele fremstod som et tåbeligt, ungdommeligt forsøg på at provokere det etablerede, der i hans øjne sad på flæsket og havde deres på det tørre. Men det lå godt i tråd med Costellos øvrige opførsel og attitude i de tidlige år, hvor opmærksomhed og synlighed var afgørende, også selvom det var med til at tildele hans karriere nogle slag og skrammer, som det tog lang tid at komme over.