Adil Erdem

Min far tefik
gæstearbejder i danmark

CDR-Forlag

INDHOLD

Forord 6

Beslutningen 12

REJSEN 36

Ankomst 70

Arbejdspladsen 84

Kulturmøder 96

Besøg i landsbyen 133

Religionen 159

forandringer 173

Familie i danmark 201

Pensionist 241

afsked 258

Forord

Jeg husker dagen, hvor min far efterlod mig og mine to søskende i en lille kurdisk landsby omkring hundrede kilometer syd for Ankara til fordel for et nyt liv i Danmark. Sikke en modig beslutning af en ufaglært håndværker med speciale i granitsten! Det var 4. februar i 1969. Jeg var fem år og havde et meget tæt forhold til min far. Jeg opsøgte ham på byggepladserne, sad i timevis og iagttog ham hugge i stenene. Han var allerede mit forbillede. Jeg ville også hugge i sten og bygge huse af granit.

Dagen før min far tog af sted, ville jeg vide, hvilken retning, han skulle rejse. Han pegede mod nord med et brev i hånden, en slags invitation fra en fabrik i Hedehusene, og sagde: »Så langt man nu kan komme.«

»Skal du virkelig over mange bjerge?« spurgte jeg.

»Ja, rigtig mange bjerge,« svarede han og puttede brevet i lommen. Jeg ville være i nærheden af ham. Så tæt på ham som muligt.

Den sidste dag i huset var kaotisk. Der var mange, der skulle sige farvel til min far. Jeg hadede de mange gæster, der dukkede op i deres våde overtøj, gennemblødt af februarregnen. Jeg ville helst, at jeg og min lille familie var alene om min far; at vi kunne holde ham i hånden, høre ham sige trøstende ord til os og love os en fremtid.

Min mor var tavs. Hun var bekymret for, om han kunne overleve en så lang tur igennem så mange fremmede lande. Min far havde fortalt, at han skulle skifte tog i flere lande på vej til Danmark. Min mor havde måske ret i sine bekymringer.

»Nu skal hun have ansvar for jer små, og så må hun se tiden an,« som en nabokone sagde med et skeptisk smil.

Om aftenen lå jeg imellem min far og mor i sengen og lod, som om jeg sov. Jeg lå musestille. Jeg tænkte over den triste stemning hjemme hos os. Min far havde lovet os, at han højst ville arbejde to år i Danmark. Han ville komme tilbage til os, når han havde sparet nok op til et bedre liv i landsbyen. Jeg tænkte på, at min far ikke skulle følge mig i skole på min første skoledag. Jeg hørte min mors stemme sige noget i retning af, at jeg ikke skulle vækkes, når han blev hentet af bussen næste morgen. Så jeg valgte at blive liggende i sengen med lukkede øjne uden at give lyd fra mig.

Da min far var stået op og var i gang med at tage sit nye jakkesæt på, som han havde købt til lejligheden, rejste jeg mig op og sad i sengen og betragtede det hele på afstand. Lidt senere, da min far sagde, at bussen måtte være på vej, begyndte min søster, Sengul, at græde. Min far sagde igen og igen til min mor, at hun skulle passe godt på os børn og hjemmet. Hun svarede ved at nikke.

Da vi hørte bussen nærme sig, kiggede vi alle i samme retning. Det føltes, som om et militærkøretøj var ved at angribe vores hjem. Jeg sprang ud af sengen, fik tøj på i en fart, fandt mine gummistøvler og stillede mig ved hoveddøren. Min mor sagde til mig, at jeg ikke skulle lave ballade. Måske var det hendes første forsøg på at være min overordnede opdrager. Hendes forsøg mislykkedes. Jeg åbnede døren og løb hen imod bussen. Der var kommet et tyndt lag sne i løbet af nattetimerne. Der var hvidt over det hele. Daggryet lyste svagt på sneen og lagde sig over begivenheden som et tæppe, der føltes kvælende.

Min far kaldte på mig. Jeg kastede mig i hans arme, men rev mig løs og begyndte at løbe i den retning, som bussen skulle køre. Et øjeblik efter kørte bussen med min far. Min mor og søskende og andre nære familiemedlemmer vinkede. Jeg vinkede ikke. Jeg løb efter bussen og havde blikket på min far, der vinkede uafbrudt fra bagruden. Jeg løb alt, hvad jeg kunne. På et tidspunkt, inden bussen kom op på hovedvejen, faldt jeg, men jeg rejste mig op igen og løb hurtigere. Så mærkede jeg min storebrors hånd på min skulder. Han løftede mig, så jeg ikke kunne løbe mere. Jeg råbte og skreg og forsøgte at holde blikket på bussen, til den forsvandt. Min far var væk, han var ikke længere en del af os i stenhuset, som han selv havde bygget sammen med min mor. Jeg forstod, at jeg ikke kunne ændre på det, der var sket. Det var for sent. Jeg bad min storebror, Reşat om at aflevere mig hos mormor. Jeg blev boende hos min mormor i tre uger. Jeg nægtede at vende tilbage til stenhuset.

Jeg kiggede ofte på bjergene i den nordlige del af landsbyen og tænkte på, at min far gemte sig bag de mange bjerge i et land, der hed Danmark. Jeg kunne se på bjergene i timevis. Tiden gik, og jeg voksede til en ung mand med blikket retttet mod de samme bjerge. Jeg tog i den samme retning, blev genforenet med ham, blev selv gift og fik børn.

Mange år senere, da han lige var fyldt 82, kom overraskelsen, som han havde holdt på i et års tid. Han havde fået information om, at han kunne vende tilbage til hjemlandet, til stenhuset, hjem til sin landsby, hvor han også kunne tage en sum penge fra myndighederne med sig. Den daværende regering, med støtte fra Pia Kjærsgaards Dansk Folkeparti, havde vedtaget en lov, der gjorde det muligt for gæstearbejdere over 65 år at vende tilbage til deres hjemland. Han sad med et lille hæfte, udarbejdet og publiceret af Dansk Flygtningehjælp, som præciserede betingelserne meget nøje.

Kort efter lagkagen var spist, fortalte han, at en ung kvinde fra Dansk Flygtningehjælp havde opsøgt de pensionerede gæstearbejdere på de tyrkiske cafeer og moskeer og gjort sig umage med at fortælle disse ældre mænd og kvinder, hvad de havde ret til at tage med sig. Det havde virkelig gjort indtryk på min far, at han kunne få transporteret op til tre kubikmeter ting og sager med sig.

Mens han fortalte varmt om sin beslutning om at vende tilbage, tænkte jeg tilbage på dagen, da han efterlod mig i landsbyen. Smerten, som havde formet sig som en slags angst, erobrede mig langsomt fra benene og op i min overkrop. Forskellen var den, at jeg var vokset så meget siden, at jeg selv var blevet far til fire. Derfor måtte jeg tage situationen med hovedet og ikke med hjertet. Det nyttede ikke, at jeg brød sammen, mens mine børn så på. Jeg forsøgte at stille ham afklarende spørgsmål, men forgæves. Han var kun optaget af sin egen fortælling, præcis på samme måde, som da han tog afsked for 43 år siden.

Jeg tænkte meget over ordningen, den politiske beslutning. Jeg kunne se integrationsrådgiverne for mig, mens de forelagde deres politiske bagland ideen:

Det vil være gavnligt for integrationen, at førstegenerationsindvandrerne træder ud af familielivet. De yngre generationer vil føle sig mere danske, hvis den gamle og meget opdragende stemme forsvinder. Den tredje generation vil turde meget mere, hvis der ikke er social kontrol fra bedsteforældregenerationen. Stik dem 100.000 og bed dem om at forsvinde. Pengene er tjent hjem allerede det første år, når de ikke længere vil gøre brug af det danske sundhedsvæsen.

Jeg kan også forestille mig, at mange flere eksperter har udregnet overskuddet på min far, inden der blev stemt for ordningen i Folketinget.

Men nu handlede det om at fortælle min søn på 11 år, at det snart var slut med at have farfar i nærheden. Jeg sagde til ham, at farfar havde ret til selv at vælge, men jeg havde svært ved at komme igennem. Han kunne ikke forestille sig et liv uden sin farfar på samme måde, som jeg ikke ville acceptere et liv uden min far, da jeg var på hans alder. For at trøste min søn, fortalte jeg ham, at farfar selvfølgelig kunne besøge os i Danmark. Senere fandt jeg ud af, at ordningen ikke tillader min far frit at besøge sine børn og børnebørn i Danmark. Han fratages sin permanente opholdstilladelse og andre rettigheder. Han skal søge visum på lige fod med andre turister fra Tyrkiet.

På dagen, da vi tog afsked med min far, fulgte vi ham til lufthavnen. Vi var tre børn, 11 børnebørn, seks oldebørn og fem andre nære familiemedlemmer. Emil, som havde været tættest på ham, prøvede at gemme sig i flokken. Han syntes ikke, at det var sjovt. På et tidspunkt, da min far stod med sit pas i hånden og var ved at sige farvel, løb Emil hen og kastede sig ind til sin farfar. Den gamle mand. Den mangeårige betonarbejder. Fremmedarbejderen og den senere gæstearbejder, der havde levet det meste af sit liv i Danmark. Han rystede på benene. Lige da han var ved at kysse Emil farvel, rev knægten sig løs og løb væk fra os.

Vi fik fat i Emil og fik ham ind i bilen og håbede, at han nok skulle komme over chokket, men der gik lang tid, før han var sig selv igen. Jeg fortalte ham ikke, at det var en politisk beslutning, der havde taget farfar fra ham. At der var nogle i samfundet, der mente, at Emil ville blive en bedre dansker uden sin farfar.

Beslutningen

Det var den 17. november. Der var 24 dage til, min far skulle tilbage til sit oprindelige land, Tyrkiet, hvor han stammede fra, tilbage til stenhuset i landsbyen på den anatolske slette. En beslutning som var hans. Jeg havde gjort talrige forgæves forsøg på at få ham til at fortryde. De 43 år, som han havde haft i sit drømmeland, var snart forbi; som en fortælling, der var ved sin slutning.

Jeg fandt ham under blommetræet, hvor han svingede skiftevis med højre og venstre hånd i takt med ordene, der blev kastet ud i de vintergrønne omgivelser og forsvandt op igennem træets nøgne grene. Stolen under blommetræet var hans yndlingssted, hvor han satte sig, når det ikke regnede eller sneede og ikke var for koldt.

Jeg ville ikke forskrække ham på stolen under blommetræet. Jeg vidste, at han ville føle sig afsløret. Jeg lod ham tale med sig selv, trak mig tilbage og gik ind i huset. Lidt senere kom han ind. Han var glad og optimistisk, sagde han; glad og optimistisk i forhold til, hvad fremtiden skulle bringe ham, hans børn og børnebørn. Han gik ind på sit værelse støttende sig til sin stok. Han vil vise mig noget, som han havde fundet imellem sine gamle papirer fra dengang, da han lige var kommet til Danmark i 1969. Jeg fulgte efter ham ind på hans værelse. Han havde lagt tre kufferter langs med væggen. To af kufferterne var tomme. I den tredje lå en bunke billeder. Han bøjede sig med hjælp af sin stok og bladrede i billedbunken med den rystende højrehånd og fandt det billede, som jeg skulle se.

»Det var den dag, jeg startede på Spændbeton. Billedet blev taget to timer efter, jeg startede på arbejde,« sagde han og lod mig kigge og tænke et øjeblik. På billedet stod han med en hammer i højre hånd. Et noget usikkert smil prægede hans ansigt. I baggrunden sad tre arbejdskammerater og kiggede med.

»Du ser ret ung ud,« sagde jeg og rakte ham billedet tilbage. Han studerede selv billedet grundigt. Jeg blev stående lige over for ham og ventede på, at han skulle lægge billedet fra sig.

»Du har lovet mig, at vi skulle starte på interviewet i dag. Du sagde, at vi kunne starte, når du havde skrevet under på din repatriering ...«

Han bad om en time, hvor han kunne hvile sig. Han hvilede sig oftere, siden han havde besluttet at vende tilbage til hjemlandet, tilbage til sin ungdom, tilbage til sin familie og sine venner og tilbage til et liv, som han forlod for mere end 43 år siden; dengang både Tyrkiet og Danmark så meget anderledes ud.

Vi aftalte, at han skulle hvile sig i en time, og så skulle vi tale om tiden, hvor han overvejede at udvandre til Danmark. Han mindede mig om, at jeg allerede kendte hans historie. Jeg sagde, at jeg også ville høre de historier, som han ikke havde fortalt mig før. Han nikkede.

Jeg håbede, at min far ville overholde aftalen, inden mine børn kom hjem fra skole. På en eller anden uforklarlig måde, ville jeg ikke have, at mine børn overværede samtalen mellem mig og ham. Jeg tjekkede min båndoptager flere gange og gennemgik mine spørgsmål igen. Jeg havde en følelse af, at jeg ikke kendte ham. En nysgerrighed voksede i mig. Men der var også en fornemmelse af tristhed og spænding, som forvirrede mig, så jeg havde svært ved at falde til ro ved mit skrivebord.

Efter en times tid dukkede han op og sagde, at han var klar. Vi satte os ved spisebordet i køkkenet. Jeg lavede kaffe og serverede wienerbrød til. Det elsker han.

»Vil du fortælle om, da du bestemte dig for at forlade Tyrkiet, landsbyen og familien til fordel for Danmark. Hvordan opstod ideen?« spurgte jeg og skænkede kaffe i hans kop, samtidig med at jeg forsøgte at fange hans blik for at komme tættere på ham.

Trods mit forsigtige spørgsmål, forholdt han sig tavs, som om han ikke havde forstået mig. Jeg sagde heller ikke noget. Jeg vidste, at han var skeptisk over for projektet. Jeg havde lovet at respektere hans ønske om ikke at nævne navne, på de personer han omtalte. Men det kunne være, tænkte jeg, at han var ved at overveje, om jeg overhovedet skulle skrive hans biografi.

»Skal vi vente lidt? Jeg mener, vi kan slukke for båndoptageren, hvis du ikke har lyst. Det er jo din historie,« sagde jeg og prøvede igen at få øjenkontakt med ham. Han mindede mig om min farmor; blå øjne, et smilende ansigt, rolig. Jeg var seks år, da hun døde. Hun tilbragte de sidste to år af sit liv i sengen, lammet i begge ben. Hun døde to år efter, min far tog til Danmark. Jeg besøgte hende efter skoletid, mindst to gange om ugen. Jeg mindede hende om min far. Hun duftede til mit hår og gav mig slik, som hun gemte under sin madras. Mens vi spiste slik, sang hun en af sine mange sange. Og hun fortalte om min far som barn. Jeg sad musestille og nød min farmors historier.

»Det er jo din historie,« sagde jeg og kiggede på ham: »Du behøver ikke fortælle den, hvis du ikke har lyst. Skal vi stoppe her?«

»Nej, jeg tænker. Jeg tænker over, hvad der kunne have mest betydning for bogen,« sagde han. Jeg rykkede båndoptageren tættere på ham. I starten kiggede han udelukkende på det lille apparat, mens han talte.

»Jeg var gift og havde tre børn,« sagde han og pegede på mig: »Du var fem år. Vi levede under vanskelige økonomiske forhold. Om sommeren arbejdede jeg som murer, byggede huse af tunge natursten mod en beskeden løn. Så beskeden, at vi havde svært ved at klare os vinteren igennem. Ud over den meget beskedne løn, var det et arbejde, der gav mange rygsmerter og andre fysiske lidelser. Vi var to til tre mænd, der både skulle hente stenene fra bjergene omkring landsbyen i en hestevogn og skulle tilpasse stenene til byggeriet ved at flække eller hugge i dem og bygge husene. Det eneste værktøj var en fem kilo tung hammer og en mejsel, der skulle bruges til at forme de tunge sten med. Når det satte ind med efterårsregn, var det tegn på en lang vinterferie for mig. Vi startede igen omkring marts med at hente de tunge sten fra bjergene. Det var et arbejde, som man kun kan forstå, hvis man har prøvet det selv. Når jeg siger marts, kom det selvfølgelig an på vejret. Foråret på den anatolske slette kan være fyldt med regn og sne helt frem til sidst i april,« sagde han og fangede mit blik.

»Når jeg havde givet slip på den tunge murhammer, sidst på efteråret, gik der en hel måned med at rette ryggen ud. Det var virkelig hårde tider. Om vinteren, når de opsparede penge var brugt, lavede jeg en aftale med byens købmand om, at alle indkøb skulle skrives ind i hans tykke hæfte,« sagde han og kiggede på min mors billede på væggen. »Købmandens tykke hæfte, som ikke ret mange i landsbyen havde tillid til. Det kunne ske, at et kilo løg blev til to kilo. Det var altså vanskelige forhold at leve under. Trods de hårde kår var der ikke mange beboere i landsbyen, der tænkte på at flytte væk fra det liv, som var presset sammen mellem de tre bjerge, der vogtede fattigdommen. I dag undrer man sig over, hvordan man frivilligt kunne være slave? Vi skulle nærmest betale byens få rige for at få et arbejde,« sagde han og tav. Og kiggede sig samtidig rundt i rummet, som om han var bange for, at andre lyttede med.

Jeg tog mit hæfte med spørgsmålene og begyndte at bladre i det.

»Det er utroligt, at der ikke var nogen, der udvandrede fra landsbyen, når forholdene var så elendige,« sagde jeg for at få ham i gang igen.

»Der var vist én eller to familier, der var flyttet fra landsbyen til Ankara dengang, der begyndte at blive arbejde i industrien til mændene. Deres udvandring ca. 100 km væk fra landsbyen blev omtalt, som om de var flyttet til verdens ende. Det var nærmest en uskreven regel, at man ikke kunne flytte fra et fællesskab, som trods alt bød på en vis tryghed og stabilitet. Trods de økonomiske vanskeligheder, var der ingen, der sultede. Fællesskabet havde sin egen måde at løse problemerne på. Det var meget normalt dengang, at de nærmeste smed en sæk mel, en sæk bulgur og et par kg smør over til én, hvis man manglede. Sukker og te var luksusvarer. Havde man altid te og sukker, kunne man placere sig selv i landsbyens overklasse. Os, der ikke altid kunne købe te og sukker, måtte opsøge en familie, hvor der blev serveret den slags de lange og mørke vinteraftener. Ved at servere te for gæsterne, bekræftede de deres rigdom. Det var også almindeligt, at disse familier var i besiddelse af en traktor og mere landbrug end os andre. Der sad mænd i de lange vinteraftener og forsynede sig med sort te og nyheder fra familiens radio. Jeg og mine børn sultede ikke, men fremtidsudsigterne var dystre. Oven i de her vanskelige forhold, som jeg allerede har beskrevet, havde jeg også problemer med din mor, som ofte skulle til læge og indlægges af forskellige helbredsårsager. Det var så dyrt, at de penge, jeg tjente om sommeren på at bygge huse, slet ikke var nok. Jeg skulle arbejde i tre måneder for at få råd til en hospitalsindlæggelse for din mor. Dengang var der jo ikke en sygesikringsordning i Tyrkiet. Derfor måtte jeg låne penge fra nogle af de rigeste i landsbyen til en høj rente. Ofte måtte jeg give hundrede procent i rente for at få råd til de dyre lægebesøg. Dengang blev lånet udregnet således, at betalingen skulle finde sted ved høsten. Og høst havde jeg ikke ret meget af. De ti hektar jord, vi havde, gav desværre ikke ret meget. Markerne ordnede jeg med hjælp fra to okser og senere med heste. En af dem, som lånte mig penge med en så høj rente, var et nært familiemedlem. Jeg havde lovet ham, at han ikke ville blive afsløret som den sorte pengemand. Ellers ville han lukke for kassen. Men inden jeg begyndte at låne de dyre penge, solgte jeg alt, hvad vi havde i stalden. Først gik det ud over malkekoen, og så de andre dyr: får, geder og lam. Sådan var forholdene,« sagde han og kiggede sig om. Det var, som om at han var sunket ned i fortiden med begge ben og gjorde flere forsøg på at komme til overfladen igen.

Pengemanden, som også var familiemedlem, ved jeg desværre ikke hvem var. Denne mand er en hemmelighed, som mine forældre har holdt på.

Jeg snakkede engang med min storebror Reşat om denne mystiske mand, som havde røvet vores far flere gange. Han vidste heller ikke, hvem han var, men han sagde noget meget klogt: At jeg ikke ville få en bedre familie ved at finde ud af, hvem denne mørke mand var. Reşat var sikker på, at denne mand færdedes blandt os med det håb, at vores forældre skulle tilgive ham.

»Og så kom det øjeblik, hvor du tænkte på at rejse til Danmark. Du kunne ikke læse og skrive og du var tæt knyttet til dine børn og din kone og den øvrige store familie i landsbyen. Hvordan startede det? Det med Danmark?«

»På et tidspunkt i 1968 rejste min storebror til Danmark. Det var helt tilfældigt, at han havde læst i en tyrkisk avis, at Danmark manglede arbejdskraft. Nyheden om min storebrors pludselig rejse til Danmark gav enorme rystelser i landsbyen. Vi havde svært ved at tro vores ører. At han kunne finde på at rejse så langt væk. Jeg husker tydeligt ugen op til, han skulle tage af sted. Vi sad hjemme hos ham og gjorde alt, hvad vi kunne, for at få ham fortryde sin beslutning. Han gav sig ikke.

Vi var bange for, at danskerne, som vi ikke kendte, ville gøre forfærdelige ting mod ham i det fremmede land. Min storebror sagde, at han ikke var bange for at prøve lykken. I øvrigt kunne han både læse og skrive, sagde han og viste på et europakort, hvor Danmark lå. Han fortalte overbevisende om, hvordan han og en kammerat fra en anden landsby i nærheden skulle rejse dertil. Han havde tegnet ruten på kortet, fortalt om alle de lande, som de skulle igennem, og meget mere om, hvor lang tid turen skulle vare.

Imamen i landsbyen var nok den, der pressede mest på for at få ham til at blive. Han fortalte lange historier om korstogene og de kristnes syn på muslimer, men min bror lyttede ikke. Han strålede af glæde og stolthed. Han var stolt over, at han skulle være den første, der skulle bryde med isolationen og udforske nye muligheder.

På et tidspunkt, da tiden nærmede sig for rejsen, kiggede han på mig og sagde, at jeg skulle komme op til ham i Danmark lige så snart, han havde etableret sig. Selv om jeg var imod hans plan, gav det de sommerfugle i maven, som blev starten på et langt eventyr mellem mig og Danmark. Det var sådan set på det tidspunkt, min rejse til Danmark startede, cirka et år før jeg fulgte min brors spor igennem de samme lande, de samme byer og de samme landskaber,« sagde min far.

Efter en kort pause, hvor ingen af os sagde noget, slukkede jeg for båndoptageren.

Jeg havde ikke tænkt over, at der kunne være begivenheder, som han ville have svært ved at tale om. En time senere gik jeg ind til ham. Han stod midt i sit værelse og var ved at lægge et sæt arbejdstøj i en af de tre kufferter.

»Vasket og strøget for 17 år siden,« sagde han og holdt blikket på arbejdstøjet med et mærke fra Spændbeton på: »Det er det sidste sæt arbejdstøj, som jeg havde på, før jeg gik på efterløn. Det er sært, at et sæt arbejdstøj kan have så stor betydning for én. Jeg havde ellers besluttet, at jeg ikke ville have det med, men jeg har skiftet mening. I bund og grund tilhører det her sæt arbejdstøj Danmark, eller rettere sagt, det lange arbejdsliv, som jeg har haft her i landet. Og nu er det jo en anden mand, der vender tilbage. Ikke den 39-årige mand, som havde en stærk tro på, at livet var uendeligt, at vi bare skulle leve det, som om alderdom og døden ikke fandtes,« sagde han og tog blikket fra tøjet og kiggede på mig: »Jeg vil alligevel havde det med. Du ved jo, at folk på min alder også kan blive demente. Så kunne det her arbejdstøj hjælpe mig med at huske alle de år, jeg har arbejdet der på betonfabrikken,« sagde han og pegede på Spændbeton-mærket.

Jeg sagde ikke noget. Jeg nikkede flere gange bekræftende. Jeg havde set ham i det arbejdstøj i fem år, mens jeg selv havde arbejdet på den samme fabrik. Det var i årene 1983-1988, hvor jeg havde et deltidsarbejde, mens jeg studerede.

Han følte sig stolt i det arbejdstøj, når han færdedes i Hedehusene og omegnen. Som om han i kraft af arbejdstøjet sendte signaler om, at han ikke var en byrde for samfundet. Han skiftede kun til almindeligt tøj i weekenderne, når det var nødvendigt. Han sagde, at han følte sig godt tilpas i sit arbejdstøj, også når han sad i sit eget hjem.

»Du har gået så meget rundt i dit arbejdstøj fra Spændbeton. Kunne du tænke dig, at vi tog en tur til Hedehusene med det her arbejdstøj på? Jeg vil meget gerne køre dig,« sagde jeg. Hans ansigt begyndte at blomstre. Det lyste i hans øjne.

»Hvor mange dage har jeg tilbage?«

»Fireogtyve,« svarede jeg

»Det må vi se på,« sagde han og stirrede på arbejdstøjet.

Der blev ikke sagt mere den dag. Vi aftalte, at jeg skulle give besked om, hvornår jeg kunne interviewe ham igen. Jeg kunne se på ham, at han havde travlt. Han skulle pakke, og så skulle han tænke grundigt over sin beslutning. Selv om han havde skrevet under på repatrieringsdokumenterne, vidste han godt, at han kunne fortryde, så længe han stadig boede i Danmark.

»Vi fortsætter med interviewet,« sagde han og virkede afklaret i forhold til sin beslutning, men for en sikkerheds skyld ville han gerne vide, om jeg var sikker på, at han havde fortrydelsesret. Jeg måtte bladre i hans mappe med dokumenter fra både pensionsstyrelsen og Dansk Flygtningehjælp, hvor jeg læste de vigtigste punkter op om fortrydelsesret.

»Lad os fortsætte,« sagde han.

»Du fortalte om tiden, før du kom til Danmark. Noget med din bror ...« sagde jeg for at huske ham på samtalen. »I sad hjemme hos ham og drak sort te. Det var cirka der, vi kom til,« sagde jeg og tænkte, at han bedre ville kunne huske detaljerne fra dengang, hvis jeg lavede tyrkisk te til ham.

Han var ikke så meget for ideen. Han ville hellere have en kop kaffe, når han blev træt.  Jeg kastede et blik på kufferterne langs med væggen. Sammen med sit arbejdstøj havde han lagt en stak lønsedler fra Spændbeton. Jeg drejede på stolen og bøjede mig over kufferten og kiggede på datoerne. Den øverste var fra april 1970. Han havde desværre ikke gemt de første håndskrevne lønsedler.

»Prøv lige dit spørgsmål igen,« sagde han og kiggede på båndoptageren.

»Det var det med din bror ...«

»Nå, ja. Han tog altså af sted. Det var en trist aprildag. Det var, som om vi havde afleveret ham til marsmændene. Familien var totalt knust over, at faren til ni børn var bortrejst og nok aldrig kom tilbage. Jeg blev mere og mere sikker på, at mine dage på byggepladserne var talte.

Først efter tre måneder kom der et brev fra ham. Alle i landsbyen samlede sig omkring huset, mens brevet blev læst op flere gange af en skolelærer fra landsbyen. Fordi der var spænding, uro og støj, måtte lærerne igen og igen op på trapperne og læse op.

På et tidspunkt, da det gik op for os, at vi ikke havde forstået indholdet helt, bad vi læreren om at fortælle os, hvad han havde skrevet.

Læreren rakte alle sine ti fingre op og bøjede dem én efter én, for at gøre indholdet mere forståeligt for os: »Nr. 1: Han har haft en behagelig rejse til Danmark. Nr. 2: Han har ikke sultet eller manglet penge undervejs. Nr.3: Han er blevet hjulpet af to tyrkere, som allerede boede i Danmark. Nr. 4: Han bor i en etværelses lejlighed sammen med sin rejseven. Nr. 5: Han har fundet arbejde på en murstensfabrik seks dage om ugen. Nr. 6: Han tjener godt. Nr. 7: Danskerne er et godt folk. Alle dem, han arbejder sammen med, hjælper ham. Nr. 8: Han er sund og rask. Nr. 9: Han vil snart sende familien penge. Nr. 10: Pas godt på børnene og alle de andre omkring jer.

»Det er utroligt, at du kan huske det,« sagde jeg.

»Man husker de begivenheder, der har gjort indtryk på én. Det var en meget glædelig nyhed for familien, at han var i live. Men der stod desværre ikke noget om, at han ville invitere mig til Danmark. Jeg var lidt ked af det, men jeg holdt det for mig selv. Jeg måtte vente på hans næste brev. Der gik lang tid, før det næste brev dukkede op, og igen strømmede folk til, alle med et ønske om, at den første gæstearbejder fra landsbyen var i live og havde det godt. Brevet blev læst op.

Der stod desværre heller ikke denne gang noget om mig. I mellemtiden gik jeg i gang med at finde nye pengekilder, penge, som jeg kunne få brug for, i tilfælde af at min bror sendte mig en invitation. Jeg fortalte det ikke til nogen. Der var ikke nogen grund til at skabe en masse uro i familien, når jeg alligevel ikke vidste, hvornår invitationen ville dukke op.«

»Var det ikke for tidligt at låne penge, når du ikke vidste, hvornår du skulle af sted?«

»Jeg var jo nødt til at have penge til togbillet og lommepenge. Jeg var meget usikker på, hvor mange penge man skulle have på sig under sådan en tur. Jeg håbede selvfølgelig, at min bror ville skrive til mig om et. Jeg havde hørt, at det ville tage mellem syv og otte dage at komme til Danmark i tog. Man kunne tage mad med til de første dage, sådan rigtig mad, senere kunne man jo klare sig med kiks og den slags. Jeg vidste ikke på det tidspunkt, at man også kunne købe mad og drikkevarer i toget. Jeg havde kun set et tog en enkelt gang i en film og syntes, at det var et fantastisk køretøj, der kunne sno sig rundt om bjergene.

»Hvad med pengene? Fandt du dem?«

»Ja, det var nærmest kriminelt, at jeg forpagtede jorden ud, uden at jeg orienterede din mor om det. Det var til en landmand i landsbyen, som langt ude var i familie med os. Senere skulle min aftale med ham komme til at skaffe os problemer på halsen. Forpagtningsaftalen var således, at han havde jorden i fire år for de 2000 lira, jeg havde fået ud af det, men forstået på den måde, at han kunne beholde jorden, hvis jeg ikke kunne tilbagebetale beløbet i løbet af fem år. Det var en dårlig forretning for os, og det gav mange problemer mellem ham og din mor, så vidt jeg husker det. Man kan ikke bare sælge sin jord i sådan et lille samfund. Man hører ikke længere hjemme i fællesskabet, hvis man gør den slags. Jord er helligt i et landsbysamfund. Men desværre, jeg kunne ikke rigtig gøre andet. Jeg havde brug for de penge for at komme til Danmark.«

»Var der ikke en bank i landsbyen dengang, hvor man kunne låne penge?« sagde jeg og kiggede på billedet, han rakte mig. På billedet stod der tre mænd i jakkesæt foran en lastbil. Han pegede på den ene og sagde, at det var den hjerteløse pengemand, som havde forpagtet jorden.

»Jeg spurgte, om man ikke kunne låne penge dengang på anden måde, fx fra banker?« gentog jeg for at insistere på mit spørgsmål.

»Nej, landsbyen var jo et hul i jorden, hvor der ikke var anlagt strøm, vand og veje. En grusvej på 50 km førte os til Ankara på omkring tre timer. Om vinteren kunne man ikke være sikker på, at man kom frem uden problemer. Regn og sne kunne være en forhindring. Og der var selvfølgelig ikke telefoni. Hvordan kunne man lægge en bank sådan et sted, din torsk? Man var dømt til at klare sig selv eller ved hjælp fra sine nærmeste. Der var selvfølgelig banker i Ankara, men jeg kan ikke huske, om de lånte penge ud til bønderne. Jeg har hørt, at det er meget normalt nu, at de låner penge ud til bønderne, også dem fra vores landsby benytter sig af muligheden. Så svaret er, at jeg ikke havde mulighed for at låne penge på anden vis. Ligesom mange andre, var jeg også i lommen på pengemændene,« sagde han.

»Der kom flere breve fra din bror i Danmark. Var du ikke skuffet over, at der ikke stod noget om, hvornår du skulle komme op til ham?«

»Nej, hans breve forberedte mig på mit nye liv i Danmark, men det var selvfølgelig irriterende, at han ikke skrev noget om, hvornår han ville sende invitationen. I oktober 1968 tog jeg mig sammen og skrev et brev til ham med hjælp fra en ven. Jeg fortalte ham, at jeg var klar til at tage af sted. Jeg skrev også, at jeg havde skaffet penge dels til turen og dels til opholdet i Danmark i tilfælde af, at jeg ikke fik arbejde. Jeg tog den lange vej til Ankara for at aflevere brevet personligt på posthuset. I december samme år fik jeg et personligt brev fra ham om, at han arbejdede på at skaffe en invitation til mig fra en betonfabrik. Han skrev også, at turen til Danmark ville være nemmere for mig med sådan en invitation i hånden.

På det tidspunkt startede forberedelserne til rejsen, der tre måneder senere skulle bringe mig til Danmark. Jeg skaffede mig en kuffert og begyndte at pakke. I mellemtiden havde tre af mine kammerater fra landsbyen også besluttet sig for at tage turen sammen med mig til Danmark. Forskellen var den, at jeg havde en invitation i lommen, og de skulle prøve chancen. Jeg var glad for, at jeg ikke skulle tage turen alene.

I januar 1969 kom det længe ventede brev med invitation fra Spændbeton. Invitationen var på dansk, og den blev vist rundt i landsbyen. Folk, der allerede havde set invitationen, kom på te-besøg om aftenen for at se den igen. Den eneste person, som ikke ville røre invitationen, var imamen. Han ville ikke røre ved noget, der var skabt af de vantro. Men vi tog ham ikke så alvorligt. Hans religiøse status i landsbyen var ikke, som han selv troede, den var. Han var en stakkels mand, der passede sit arbejde, så godt han nu kunne,« sagde min far og smilte ved tanken.

»Til sidst måtte jeg gemme min invitation fra Spændbeton væk. Der var ganske enkelt kommet så mange beskidte fingeraftryk på den, at den næsten så illustreret ud, hvis du forstår, hvad jeg mener. Og så gik jeg og mine kommende rejsekammerater i gang med at planlægge rejsen. Vi tog til Ankara for at købe togbilletterne, som skulle bringe os væk fra landsbyen. Vi var alle fire sidst i trediverne og havde prøvet lidt af hvert, enten på byggepladser som ufaglært murer eller ansat hos landmændene. Jeg vidste, at de andre også havde deres problemer med økonomien, så derfor var det vigtigt, at vi ikke skulle blive økonomisk afhængige af hinanden på rejsen. Jeg forlangte, at alle skulle fortælle ærligt, hvor mange penge de havde tilbage, når togbilletten var betalt. En af dem ville ikke, men mente, at han havde penge nok. Det gav lange diskussioner i Ankara på et hotelværelse. Vi købte billetterne næste morgen. Det kostede 250 lira for en enkelt fra Ankara til København. Vi skulle skifte i en by, der hed Hamborg. Hamborg gav også diskussioner imellem os fire. Det kan vi vende tilbage til,« sagde min far og kiggede på sine tre kufferter, der stod langs væggen.

»Fortæl det nu! Hvad var det med Hamborg?« spurgte jeg for at være sikker på at få historien med.

»Tre af os mente, at Hamborg var en by i Danmark. Den fjerde påstod, at Hamborg var en stor by i Tyskland. Jeg var desværre en af dem, der mente, at Hamborg var en dansk by. Men læg det nu til side. Det var ikke så vigtigt. Vi skulle skifte i Hamborg for at komme til København. Vi skulle veksle til D-mark. Vi havde hørt fra min bror, at det var den eneste rigtige valuta, vi kunne regne med undervejs. Da vi havde købt vores billetter, gik vi ind i en bank for at veksle. Bankpersonalet var meget overrasket over, at fire bønder turde tage til Nordeuropa. Der lærte vi, at Danmark lå i Nordeuropa. Dem bag skranken syntes, at vi var modige. Men de fortalte også, at vi ikke kunne veksle til valuta, når vi ikke havde pas, ligesom vi heller ikke kunne komme på vores eventyrrejse uden det: Pas til rejse og pas til valuta, sagde bankdirektøren, som stod ved døren.

Vi lovede at komme tilbage til den samme bank, lige så snart vi havde ordnet det med passene. Han rystede på hovedet og forklarede, at den slags krævede en vis tålmodighed efter de tyrkiske regler og principper. Vi forstod nok ikke helt, hvad han mente, men det gjorde vi senere, da vi, bønderne fra landsbyen, havde vores første møde med de tyrkiske myndigheder. Vi blev henvist til en række institutioner for straffeattest og mange andre dokumenter, før vi overhovedet kunne snakke om pas. Altså dokumenter, der blandt andet skulle vise, at vi ikke havde onde hensigter mod den tyrkiske nation. Det kunne vi ganske enkelt ikke klare på egen hånd. Vi blev gjort opmærksomme på en mand, der boede i Ankara, en tidligere bonde fra vores landsby, som havde et vist kendskab til embedsmandsadministrationen i Tyrkiet. Vi var godt klare over, at der skulle betales og bestikkes. Ingen af os kendte manden, og det var svært at finde ham. Det er en rigtig lang historie, men det lykkedes til sidst. Han var ganske pæn med sit jakkesæt og slips. Han mindede os om en pensioneret præsident.

Han sagde lige ud, at vi ikke var i stand til at ordne den slags på egen hånd. Hvis vi skulle gøre os forhåbninger om at nå vores tog om 18 dage, krævede det, at vi pungede ud. Vi var glade for, at vi ikke behøvede at udforske de tyrkiske myndigheder, men blot skulle have vores sag igennem en erfaren mand, der havde mange venner i de politiske og administrative rækker. Han ville hjælpe os mod en betaling på 300 lira hver. 300 lira var mange penge sammenlignet med, hvad vores togbillet kostede, en togbillet, der skulle bringe os helt til den anden ende af Europa. Vi sagde ja til ham uden at tænke over, hvor pengene skulle komme fra. Han sagde, at det ikke var noget problem for os at finde pengene i landsbyen. Vi aftalte et møde med ham en uge senere, men inden da skulle vi hver især levere en familieoversigt fra folkeregistret og tre pasfoto. Han forlangte også nogle kontanter, så han med det sammen kunne sætte nogen i gang med sagen, men vi havde ingen. Vi måtte tage tilbage til landsbyen på jagt efter penge. 300 lira var en stor sum penge, som vi ikke kunne skaffe på en eftermiddag. Jeg byggede jo et helt hus for det beløb, altså ca. tre måneders hårdt arbejde. Vi var bange for, at vi ikke kunne nå at få vores pas inden afrejse. Mine rejsekammerater lånte hver 400 lira af en af pengemændene i landsbyen. Jeg lånte af den mand, som jeg havde forpagtet jorden til. Han var glad over sine forretninger og forlangte en kontrakt på, at beløbet skulle betales dobbelt tilbage præcis efter et år. Hvis jeg ikke betalte pengene til tiden, ville renten stige til tohundrede procent. Det var svært at overskue det hele, men drømmen om et godt liv trøstede mig. Sandheden er, at jeg skød så mange penge væk, at mine matematiske evner ikke rakte til at lægge tallene sammen og udregne konsekvenserne af det.«

»Fortalte du mor om, hvad der foregik? Havde hun overhovedet overblik over, hvad du havde gang i?«

»Der var jo ingen grund til, at hun vidste, hvor mange penge jeg skyldte væk. Der var selvfølgelig en masse snak om det i landsbyen, folk sladrer jo, du ved. Hun spurgte en gang, om jeg var sikker på, at jeg gjorde det rigtige for familien. Jeg kan ikke huske, hvad jeg svarede hende. Jeg tror, at hun var mest bekymret for jer børn og for et liv uden mig.«

»Hvad skulle vi, dine børn leve af, når du var rejst?«

»Jeg havde lavet en aftale med købmanden om, at I skulle købe ind på kredit. Og jeres morfar ville naturligvis hjælpe, når behovene dukkede op. Han var jo en fantastisk mand, der i forvejen sørgede for os, når vi manglede ting og sager,« sagde han og lænede sig tilbage i stolen i huset i Albertslund.

Jeg kunne se på ham, at han ville være alene. For at komme af med mig, gjorde han mig opmærksom på, at jeg stadigvæk ikke havde beskåret blommetræet. Jeg gik ud fra hans værelse. Det blev nok svært at pakke de 43 år i Danmark ned i de tre kufferter.

Vi fortsatte om lørdagen. Det var 19. november. Han havde 22 dage tilbage sammen med os i Danmark. Børnene og min kone var på familiebesøg hele dagen. Jeg var stadig ikke interesseret i at blive skygget af børnene. Men alle min fire børn vidste godt, at denne samtale mellem far og søn fandt sted, og undervejs kunne de dukke op fra alle hjørner som hareunger med løftede ører.

Vi spiste en god dansk morgenmad med rundstykker og godt dansk smør, som han sagde det, og snakkede lidt om vejret i Tyrkiet. Han var blevet mere interesseret i vejrforholdene, og også i de politiske forhold i Tyrkiet.

Efter morgenmaden fandt jeg båndoptageren og hæftet med spørgsmålene frem.

»Hvor slap vi i går?« spurgte han. Jeg var glad for, at initiativet kom fra hans side. Jeg rykkede mig tættere på ham.

»Du havde lige lånt 300 lira mere.«

»Vi vendte tilbage til Ankara, til vores bagmand. Vi håbede, at vores pas lå klar på hans skrivebord i et mørkt kontor, gemt imellem gamle kontorbygninger i Ulus, en bydel i det centrale Ankara. Han tog pænt imod os med både mad og te, men begyndte straks at klage over, at hans kontakter i systemet ville have flere penge. En af mine rejsekammerater slog i bordet og truede ham med en elendig død, hvis han ikke gav os passene nu og her. Stemningen var så voldsom, at han trak en af skufferne ud og lagede alle passene på bordet og ønskede os en god rejse. Vi betalte ham det aftalte beløb. Det skulle vi måske ikke have gjort, men sket er sket. Det var ikke mit første møde med den tyrkiske bestikkelseskultur. Jeg havde prøvet det før med din mor, da hun skulle indlægges på et hospital i Ankara. Vi måtte bestikke overlægen, for at det kunne lade sig gøre.

Vi var trods alt lykkelige over, at vi havde fået vores pas. Samme dag gik vi i banken og fik udleveret vores valuta. Jeg fik 200 D-mark. Personalet bag skranken jublede på vores vegne. Nu havde vi to uger i landsbyen, hvor vi kunne sige farvel og forberede os på det, der ventede os.

»Hvad gav du for de 200 D-mark?« spurgte jeg.

»Det kan jeg ikke huske, men vores lommer var stort set tomme, da vi havde betalt for valutaen. Vi var kommet så langt, at vi både havde togbilletten, vores pas og lommepenge. Det næste problem var, at vi ikke kunne tage af sted til Europa uden pænt tøj på, som en dame i banken gjorde os opmærksomme på: »I Danmark, hvor I skal til, går damerne topløse og mændene i jakkesæt.«

Vi kom tilbage til landsbyen, vi fire mænd og fortalte med stort selvtillid, at vores rejse snart var en realitet. Vi skulle af sted den 18. februar, og ifølge vores rejseplan var vi i København den 25. En rejse på syv dage, hvis der ikke opstod tekniske fejl og mangler, som det stod bag på vores togbillet. Jeg skyndte mig i mellemtiden at sende et brev til min bror om, at jeg ankom til København den 25. februar, hvis der ikke opstod tekniske fejl og mangler. Der stod ikke i brevet, at der også kom tre andre med fra landsbyen. Jeg var usikker på, hvordan han ville reagere på det,« sagde han og roste mig for beskæringen af blommetræet. Samtalen flyttede sig. Det var et tegn på, at han ville holde en pause. Jeg respekterede forholdene og trak mig tilbage med en kop kaffe.

Min far overholdt sin aftale med mig og kom ud fra sit værelse og gjorde tegn til, at han var klar igen. Jeg bød ham på en danskvand, inden han satte sig ved spisebordet. Han sagde, at samtalen lige efter morgenmaden havde genopfrisket hans hukommelse.

»Vi begyndte at tælle dagene, og spændingen steg mere og mere. Det begyndte virkelig at gå op for mig, at vi skulle rejse. Mine tanker begyndte at dreje sig mere om jer, børnene, og bekymringen for, hvordan det skulle gå familien.«

»Mor sagde dengang, kan jeg huske, at du virkede, som om du ikke bekymrede dig om os. Hun sagde, at du var mest optaget af din rejse.«

»Selvfølgelig kan hun have ret i noget af det, men jeg husker det nogenlunde sådan, at jeg havde mine bekymringer, men som allerede sagt, var I og hermed din mor, omgivet af en stor familie, som nok skulle passe på jer. Det var jeg ikke i tvivl om. Jeg kan kun være ked af, at din mor tænkte sådan.«

»Vores hjem var fyldt med mennesker dagene op til, du skulle rejse. Der var næsten ikke tid til, at du kunne være sammen med os. Tænkte de mennesker ikke på, at du havde en kone og tre børn, som du også skulle være sammen med?«

»De mennesker, du snakker om, var dine fastre, onkler, mostre og farbror og dine bedsteforældre. Det var jo ikke nogen, der ønskede os noget dårligt. De var meget bekymrede over min beslutning og følte, at det var vigtigt, at de også var sammen med mig. Jeg havde seks søstre. Jeg tror, at de var sammen med mig næsten hver aften i de to uger op til rejsen. De var jo også min familie, ligesom du og din mor. Nej, jeg tænker lige nu, at det var godt for mig med de tætte familiebånd, der gav mig tryghed og varme. Jeg vidste, at I kunne regne med dem i hårde tider.«

»Du græd ikke, da du tog afsked. Var du ikke følelsesmæssigt berørt?«

»Jeg græd heller ikke, da jeg sad i toget på vej til Danmark, heller ikke de gange, hvor jeg havde behov for at gøre det. Jeg tror ikke, at det hjælper at græde en trist begivenhed eller en sorg væk. Vi har snakket om det her så mange gange. Din mor ville helst have set mig græde. Hun tænkte, at jo mere jeg græd den aften, jo mere var det tegn på, at jeg elskede hende og børnene. Din mor forstod ikke, at man også kunne elske sine børn og ægtefælle, selv om man ikke græd ved afskeden. Jeg vil hellere tænke over tingene end at lade mig påvirke af stemningen.«

»Kan du huske, hvad du sagde til mor, da du sagde farvel?«

»Det var nok noget med, at hun skulle passe på sig selv og jer børn.«

»Natten til den 18. sov jeg i jeres seng. Jeg lå imellem jer. Kan du huske det?

»Nej, men jeg husker, at du løb efter bussen. Hvis jeg overhovedet kom i nærheden af våde øjne, var det nok på det tidspunkt. Du faldt i sneen, mens du løb efter bussen ...«

»Lad os lige vende tilbage. Du var jo troende muslim på det tidspunkt. Havde du nogen bekymringer i forhold til din religiøsitet? Du var jo på vej til et kristent land, landet med de mange kirker?«

»Jeg ved ikke, hvor du har det fra, det med at jeg var praktiserende muslim. Der var ikke nogen praktiserende muslimer som sådan i landsbyen, måske tre-fire ældre mænd, ellers ikke. Jeg var kun med til fredagsbønnen, fordi det på en måde var en selvfølge. Det gjorde man mere for at have et tilhørsforhold til de andre. Fredagsbønnen handlede ikke om at dyrke en gud for religionens skyld, men mere for at have noget fælles med de andre. Det er først inden for de sidste år, at religionerne desværre er kommet på dagsordenen igen.«

»Du var ikke bange for din religiøse identitet?«

»Hvorfor skulle jeg være det? Danmark havde jo ikke tænkt sig at frarøve mig min religion. Jeg kunne bare tage min religion med mig i det omfang, jeg ønskede det. For mig var religion en privatsag – også dengang. Jeg havde ikke tænkt mig at lægge mig og bede på Hedehusene Station, fordi jeg ikke kunne nå hjem og bede. Er vi nu færdig med det med religionen?«

»Var der nogle gæstearbejdere, der bad på Hedehusene Station?«

»Ja, det skete et par gange, men de holdt op med det igen, fordi andre så skævt til deres religiøse handlinger.«

»Danmark er et demokratisk land med ret til at dyrke sin gud, uanset hvilken religion man tilhører. Synes du ikke, det var ok, at man kunne bede på Hedehusene Station?«

»Så har man misforstået den frihed. Den slags frihed betyder ikke, at man skal vise sin religiøsitet på en offentlig station!« sagde min far temmelig skarpt og ville lukke emnet.

Jeg gjorde et forsøg på at fastholde ham i samtalen om islam, men han svingede til alle sider, som en sejlbåd med kraftig vind i sejlene. Jeg måtte give slip på den del af samtalen.

»Lige en ting mere. Kan du huske, hvad imamen sagde til dig, lige inden du rejste til Danmark?«

»Nej, det kan jeg desværre ikke,« sagde han, men tænkte et øjeblik over sit korte svar: »Der var noget med, at jeg skulle tage koranen med i min taske, den skulle beskytte mig dels under turen, men også det nye sted. Det sagde han, men jeg gjorde det ikke.«

»Hvorfor ikke?«

»Det ved jeg jo ikke. Jeg er jo ikke typen, der tror på, at man kan løse sine problemer ved at have en hellig bog under armen, hvis du forstår, hvad jeg mener.«

»Sagde du det til imamen, det du fortæller mig lige nu?«

»Det kan jeg ikke huske.«

Da han rejste sig fra stolen, besluttede vi at vende tilbage til interviewet næste dag, altså om søndagen. Han ville gå en lang tur i Vestskoven. I mellemtiden kunne jeg orientere mig om, hvor langt han var kommet med sine tre kufferter. Jeg ville måske også have tid til at reflektere over, hvad han havde fortalt mig i løbet af dagen.

Om aftenen, mens jeg lyttede til hans stemme på båndoptageren, fik jeg en fornemmelse af, at vi havde en lang afstand imellem os. Jeg åbnede døren til ham. Han lå og sov. Han er så tæt på mig, tænkte jeg. Hvis jeg rakte hånden ud, kunne jeg røre ved hans ansigt. Jeg blev stående. Lidt efter lukkede jeg døren. De sidste timer af lørdagen tænkte jeg over det, som han havde fortalt om imamen og koranen. Han havde altid været noget oprørsk over for religionen. Han havde svært ved at forstå, at man skulle bede fem gange om dagen, når man også havde en familie og arbejde at passe. Det kunne ikke være rigtigt, at Gud skulle være så ond ved sine mennesker, at han forhindrede dem i at arbejde og passe andre forpligtelser. Han var aldrig kommet i selskabet omkring moskeen i Albertslund. Han afviste, at det kunne være til nytte for Gud at tilbringe flere timer i moskeen eller på cafeen ovenpå. Det var også derfor, han ikke havde mange venner omkring sig. Efter min mors død i 1997, havde jeg tilbudt at køre ham frem og tilbage til fredagsbønnen, så han på den måde kunne styrke sit sociale netværk. Han havde takket nej. Nogle dage senere spurgte han med et smil, om jeg selv havde brug for den slags socialt samvær. Jeg trak mit tilbud tilbage og var egentlig stolt over, at min far ikke havde brug for en gud for at være et godt menneske – eller lykkelig for den sags skyld.

REJSEN

Om søndagen, 20. november, fortsatte interviewet først på eftermiddagen. Jeg havde lovet ham, at vi skulle blive færdige med den del af interviewet, som vi kaldte Før Danmark. Jeg lovede, at jeg vil gøre mit bedste.

»Hvor langt kom vi i går?« spurgte han. Han var iført sit mørkebrune, stribede jakkesæt, som han skulle have på, når han skulle rejse tilbage den 10. december. Jeg lod, som om jeg ikke lagde mærke til det.

»Du fortalte det med imamen og koranen, som han mente, du skulle tage med til Danmark?« sagde jeg og ventede på hans reaktion.

»Vi har aftalt, at vi ikke skulle tale mere om det,« sagde han med en vis vrede i stemmen.

»Det er en aftale,« sagde jeg og kiggede i mit hæfte med spørgsmålene. »Jeg tror, at vi har nærmet os det sidste øjeblik, hvor du er ved at tage afsked med familien, vennerne, naboerne og landsbyen ...«

»Det har jeg allerede sagt en del om, men det, som jeg syntes, var værst, var at mine søstre, alle seks, græd, som om jeg var afgået ved døden. Det, syntes jeg, var for meget. Jeg ville hellere have, at de bakkede op om min plan og ønskede mig alt godt på den lange rejse. Det var en befrielse, da vi kom til Ankara. Det var dagen før, vi skulle med tog fra Ankara til Istanbul. Jeg var kommet væk fra de triste øjeblikke i landsbyen, hvor mine børn kiggede på mig, som om de aldrig skulle se mig igen. Vi indkvarterede os på et billigt hotelværelse med fire senge og planlagde, hvad vi skulle have med af mad og drikkevarer. En af de andre sagde, at han var sikker på, at vi kunne købe begge dele i toget. Hans argument var, at han engang for mange år siden var taget med toget til Istanbul sammen med sin far. Men det var så mange år siden, at han ikke kunne huske årstallet. Kort efter gik vi ud i byen, i den billigste del, og købte blandt andet rigeligt med fetaost, brød og oliven. De andre gæster på hotellet var misundelige på os. De betragtede os nærmest som fire modige mænd, der var på vej til månen. Blandt gæsterne var der én, som spurgte mig om, hvad min drøm med opholdet i Danmark var. Jeg vidste, at jeg ville have et nyt liv med nye muligheder, men jeg havde ikke tænkt over, hvad den egentlige drøm var. Jeg sagde, at jeg ville vende tilbage til landsbyen, når jeg havde tjent nok til halvtreds får og fem malkekøer og penge nok til at betale min gæld i landsbyen. Der blev stille et øjeblik, og midt i tavsheden begyndte manden at grine højt. Han var sidst i halvtredserne og så velhavende ud. Jeg er sikker på, at du vil tage yderligere to år i Danmark for også at tjene nok til en traktor. Altså penge til gæld, halvtreds får, fem malkekøer og måske også til en traktor. Når du endelig har tjent til traktoren, vil du insistere på også at tjene til en lejlighed i Ankara så dine børn kan få en uddannelse. Kære ven, lad være med at love dig selv for meget. Drømmene bliver uendelige, når der går penge i dem, sagde han. Jeg har aldrig glemt den mand. Han dukker op i min bevidsthed fra tid til anden og driller mig. Han havde jo ret.«

Han rejste sig. Vi gav hinanden god tid. Han gik på toilettet, og jeg havde travlt med at få styr på mine spørgsmål, som hele tiden ændrede sig i forhold til den rækkefølge, som jeg helst ville have dem i.

»Hvad var det nu, jeg var i gang med at fortælle?«

»I havde blandt andet købt rigeligt med fetaost og oliven. Og så var der noget med andre gæster på hotellet, der var misundelige på jer.«

»Nu har jeg det,« sagde han og rettede sig på stolen: »Vi sov slet ikke den nat. Det endte med, at vi stod op midt om natten og trøstede hinanden med, at vi nok skulle få sovet i toget mod Istanbul. Der var for meget spænding og uro i os. Vi tog vores billetter frem og kiggede på tidspunkterne igen og igen. Vi skulle fra Ankara næste morgen kl. 05.30 og ville være i Istanbul kl. 18.30 samme dag. Efter et ophold på tre timer, skulle vi køre videre. Vi lagde os på sengene uden at slukke lyset. Den yngste af os, som lige havde fået et barn, brød hulkende sammen. Det var så tragisk, at vi ikke kunne tale ham til ro. Han sagde, at det ville hjælpe, hvis han fik grædt ud. Vi lod ham først være i fred, men efterhånden føltes det mere og mere irriterende at høre på ham, når vi ellers havde gjort os parate til den lange tur til Danmark. Til sidst begyndte vi at skælde ham ud, da han ikke holdt op med at græde. Vi bad ham om at træffe en beslutning, mens vi andre tog tøj på og gjorde os klar til at tage på stationen. Der var tre timer til vores afrejse. Han sagde, at han var parat til at tage udfordringen sammen med os. Det var en lettelse. Men det var ikke sidste gang, vi så ham græde under turen. Det må vi vende tilbage til.«

»Så kom I til stationen i en taxa.«

»Og det var koldt. Det vidste vi jo. Det var sindssygt, at stå i den enorme og iskolde stationsbygning og vente. Vi lignede nærmest fire røvere, der ville stikke af fra byen i en fart. Vi sov stort set under hele turen til Istanbul.«

»Var I ikke bange for at blive røvet på turen. Der gik jo mange historier om folk, der blev røvet i toget.«

»Vi kunne ganske enkelt ikke røves. Jeg havde syet en pengelomme under min skjorte, og oven på skjorten havde jeg en trøje, og så to jakker. I den samme pengelomme havde jeg også de andres valuta. Og så havde vi småpenge, som vi kunne bruge under turen til Istanbul. Men vi fik ikke brug for nogen, fordi vi sov.«

»Hvad med spændingen efter I tog af sted fra Ankara?«

»Vi sov, som jeg allerede har sagt.«

»Og så kom I til Istanbul, som du ikke havde set før. Hvordan var det?«

»Det, der gjorde størst indtryk på mig, var nok havet, det uendelige blå vand. Jeg nød det, selv om det var overskyet og lidt mørkt. Sejlturen fra den asiatiske side til den europæiske var også interessant. Jeg havde aldrig set en færge før. En kæmpe stor metalkasse, der slugte toget, hundredvis af biler, busser og lastbiler. Det var en fantastisk, men også skræmmende oplevelse. Vi havde lige nok tid til at spise, før vi skulle videre til det andet tog, der skulle føre os til Europa. Vi var friske og udhvilede, og vi så meget optimistisk på den fremtid, der ventede os om nogle ganske få dage. Men så kom overraskelsen,« sagde min far og gav sig god tid til at grine. Jeg forsøgte også at grine med.

»Vi mødte en mand, en tyrker, der også var på vej til Europa. Han gjorde os opmærksomme på, at vi skulle have to slags vaccinationer for at komme ind i Bulgarien og Jugoslavien. Det havde vi ikke hørt om før. Det undrede mig, at min bror ikke havde fortalt det, eller folkene i banken i Ankara, som vidste en del om Europa. Vi havde ingen tid at spilde. Det handlede om at komme til det nærmeste hospital. Vi tog en taxa og fortalte undervejs chaufføren, hvad problemet var. Han kørte os til et hospital i nærheden og hjalp os med at komme i kontakt med en læge. Alt det besvær ville taxachaufføren kun have 50 lira for. Det var flere penge, end han kunne tjene på en hel uge.

Lægen, fortalte os, at det ikke var noget, som man bare gjorde og foreslog, at vi kom næste formiddag. Vi fortalte ham, at vi havde afgang mod Europa om to timer. Vi sagde også, at han ikke skulle tænke på penge. Han rykkede sig ikke en eneste centimeter fra sin plads. Han bankede i bordet med en blyant og gentog sig selv flere gange. En af mine rejsekammerater kom helt hen til hans bord og lagde 40 lira på bordet. Lægen kiggede på pengene og sagde, at 40 lira pr. mand udelukkende var prisen på den vaccination, som vi skulle have. Derfra startede en forhandling mellem os og ham med hjælp fra taxachaufføren. Forhandlingen endte med, at vi gav ham 200 lira tilsammen for at blive vaccineret. Udover de 200 lira, skulle vi også betale hver 40 lira for selve produktet.« Min far og kiggede på mig, som om han var ved afsløre sin største hemmelighed: »Jeg har aldrig glemt den mand. Han røvede os for så mange penge, men vi nåede toget tyve minutter inden afgang. Taxachaufføren fik også sin betaling,« sagde han og gik i gang med at lægge tallene sammen: »Vi måtte af med 410 lira tilsammen. Det var så mange penge, at vi måtte beslutte, at vi ikke brugte nogen undervejs. Det var en trist måde at sige farvel på.«

»Hvad ville det have kostet, hvis I var blevet vaccineret i Ankara under normale forhold?«

»Fem lira pr. person,« sagde han og løb tør for luft. Han trak vejret dybt og rejste sig. Han skulle lige bevæge sine nye knæ, som han havde lovet de dygtige piger på den ortopædkirurgiske afdeling på Glostrup Hospital.

»Hvad med jeres rejsekammerat, der havde hjemve?«

»Vi sagde til ham i Istanbul, at det var hans sidste chance for at hoppe af. Ellers var det for sent. Vi var jo allerede i Bulgarien efter få timers kørsel fra Istanbul. Han trak sig tre skridt tilbage og tænkte. Han gav sig god tid. Så kom han frem og sagde, at han var fast besluttet på at være med. Vi lagde vores hænder oven på hinanden og ønskede hinanden en god tur.«

»Hvordan var toget? Var der senge, hvor I kunne sove?«

»Det kan man godt sige, men det var ikke behageligt at ligge på de betonhårde madrasser. Vi havde aftalt, at vi skulle holde vagt på skift, lige så snart vi var kommet ind i Bulgarien. Vi var bange for at blive røvet for alt, hvad vi havde. Min bror havde skrevet til mig, at jeg skulle være påpasselig med Bulgarien og Jugoslavien. For det første skulle jeg ikke falde i søvn og for det andet skulle jeg ikke spise eller drikke noget, andre bød mig på.«

»Hvad brugte I ellers tiden på ...?«

»Det bedste var, at vi havde købt spillekort. Vi spillede kort og snakkede. Der var kun fire pladser i vores kupe. På den måde var vi sikre på ro og hygge imellem os, hvor vi ikke nødvendigvis skulle tage hensyn til andre.

»Oplevede I noget ubehageligt undervejs? Du havde jo hørt, at det kunne være farligt at rejse igennem Bulgarien og Jugoslavien.«

»Vi har altid været bange for det, som vi ikke kender så godt. Sådan er det hele vejen igennem. Vi skaber så mange fordomme og unødvendige forestillinger om hinanden. Det er måske en af grundene til, at det ikke gik så godt med integrationen af de fremmede i Danmark. Som jeg startede med at sige, kendte vi hverken Bulgarien eller Jugoslavien, vi kendte jo heller ikke engang Istanbul. En anden grund til vores frygt var nok den hjernevask, som den tyrkiske stat havde udsat os for. Igennem imamerne og skolelærerne lavede man propaganda mod de kommunistiske lande. I landsbysamfundene gik der rygter om, at der var fri sex i familierne i de kommunistiske lande, og at de, der troede på Gud, blev straffet på ubestemt tid. Det var meget få, der kunne læse og skrive i landsbyerne, så vi var på en måde afhængige af den mundtlige fortælling. Hvis skoleinspektøren i landsbyen, statens forlængede arm, sagde noget, vandrede hans udsagn videre fra mund til mund. Vi var faktisk hjernevasket til at frygte de kommunistiske lande. Så vi var temmelig bange, da toget standsede i Sofia, hovedstaden i Bulgarien.

For at vende tilbage til dit spørgsmål, må jeg desværre skuffe dig. Det var en behagelig tur både igennem Bulgarien og Serbien. Men der opstod andre problemer undervejs, som delvis også stod på bagsiden af billetten. Der var faldet så meget sne fra grænsen til Bulgarien og halvtreds kilometer ind i Serbien, at vi måtte vente, til sneen blev ryddet. Efter kort tid begyndte varmen at sive ud af kupeen, og i løbet af en time sad vi i en iskold metalkasse og forstod ikke helt, hvad der foregik. Der blev annonceret af og til, men vi forstod ikke sproget. Efter nogle timer, hvor vi ikke havde rykket os en centimeter, kom en mand i uniform ind og fortalte os en masse, som vi heller ikke forstod. Det viste sig senere, at manden orienterede os om, at der skulle tre andre passager ind i vores kupe, for at vi kunne holde på varmen. Der kom tre soldater og satte sig, mens vi fire venner rykkede sammen. Det var vigtigt for os, at jeg fik vinduespladsen, fordi jeg havde pengene. Soldaterne var nu venlige. De ville gerne i kontakt med os, men vi forstod ikke, hvad de sagde. En af os mente, at vi ville blive mere populære i kupeen, hvis vi præsenterede os som grækere. Han tænkte, at soldaterne ville behandle kommunister bedre end ikke-kommunister. Så startede en diskussion om, hvorvidt grækere var kommunister eller ej. En af soldaterne bød os på kiks. Vi tog hver en fra hans hånd, men var bange for at spise den. Vi havde jo fået at vide af min bror, at vi ikke skulle spise fra fremmede hænder. Det kunne være meget risikabelt af den grund, at de ville forgifte os for at tage vores penge og bagage. Da det gik op for soldaten, at vi var bange for at spise hans kiks, byttede han sin egen kiks med én af vores og spiste med et smil. Så spiste vi kiksene.«

»Hvad med toget, der sad fast i sneen?«

»Det blev mørkt, før toget kørte igen. Der var jubel i kupeen.«

»Gik resten af rejsen uden stop?«

»Både og. Vi måtte stoppe to gange mere undervejs i Serbien.«

»Hvad med soldaterne?«

»De flyttede tilbage og vinkede til os ved stationen i Beograd.«

»I blev altså ikke røvet i Bulgarien eller i Serbien?«

»Nej.«

»Oplevede I ellers noget sjovt under turen?«

»Lige da vi havde passeret Beograd, tænkte vi, at det kunne være sjovt at købe hver en sodavand. Sodavand var jo en luksusvare dengang. En af os kunne både læse og skrive. Vi blev enige om, at det var ham, der skulle hen og købe sodavandene. Vi mente, at der måtte være en butik i toget. Han blev sendt af sted, men blev meget forsinket. Jeg kan ikke huske, om vi var bekymrede for ham, men sure var vi, da han kom tilbage med fire mærkelige flasker, som havde kostet os en bondegård. Vi studerede flaskerne nøje og besluttede os for at åbne dem. Det viste sig, at være en slags blommesnaps. Vores gode ven, der både kunne læse og skrive, blev ved med at sige, at der stod blommer på etiketten. Han blev tilgivet. Vi havde ikke andet valg, men hvad skulle vi stille op med de flasker? Tre af os havde aldrig drukket alkohol før, og den ene, som påstod, at han havde drukket flere slags snaps, mens han arbejdede i Ankara engang, turde ikke af hensyn til sikkerheden. Sælgeren kunne havde dårlige hensigter. Jeg tog flaskerne, gik ind i kupeen ved siden af, hvor der sad en gruppe unge. Jeg stillede flaskerne på bordet og ønskede dem alt godt. De råbte og jublede og takkede. Lidt senere kom de ind til os med hver et musikinstrument og begyndte at spille. De var fire. To piger og to drenge. Det var en sjov oplevelse.«

»Hvad med familien og børnene? Hvordan gik det med at tænke på dem, mens toget førte jer gennem Jugoslavien?«

»Jeg må være ærlig at sige, at jeg ikke havde overskud til at tænke på familien.«

»Hvad med paskontrol ved grænserne? Hvordan foregik det?«

»Paskontrollen ved de forskellige grænser tog lang tid. Der kom politibetjente med hunde og gennemgik alle vores papirer og bagage.«

»Skulle de også se jeres penge, grænsepolitiet i Jugoslavien?«

Min far grinte på samme måde som de foregående gange, når fortiden dukkede op i hans bevidsthed og underholdt ham. Den slags grineanfald kunne være tegn på, at han trængte til en pause.

»Skal vi ikke tage en pause?«

»God idé,« sagde han og kiggede på væguret.

»Hvornår kan vi vende tilbage?« spurgte jeg.

»En gang i morgen.«

»Altså mandag den 21. november?«

»Hvor mange dage har jeg så tilbage der?«

»Så har du 18 dage tilbage, hvis vi ikke regner mandagen med. Hvad har du ellers af planer for i dag?«

»Jeg vil lægge mig,« sagde han og rejste sig fra stolen.

Vi sagde ikke mere til hinanden, men vi havde en aftale.

Jeg kom hjem fra arbejde ved 15-tiden og var klar til at fortsætte, men fandt ikke min far i huset. Emil, min søn på 11, var også forvirret over, at farfar ikke var hjemme. Vi besluttede os for at lede efter ham. Jeg tog hen til Trippendalscentret, hvor han af og til kom, når han skulle handle, eller for at snakke med den kurdisktalende frisør, som han havde kendt i mange år. Frisøren fortalte mig, at han havde set min far gå forbi. Jeg gik ind i supermarkedet, men der var han ikke. Med sine to nye knæ kunne han ikke gå så langt væk fra huset. På vejen mødte jeg min nabo og spurgte hende, om hun havde set farfar.

»Farfar skal nok komme hjem,« sagde trøstende.

Lidt senere mødte jeg Emil på cykel. Han fortalte, at han stadig ledte efter farfar. Han havde en idé om, at Dede (farfar) nok var i Vestskoven, måske ved Hundesøen. Emil vidste åbenbart bedre end jeg, hvor Dede kunne tænkes at befinde sig, når han ville være alene. En halv time senere dukkede han op sammen med sin Dede. Det viste sig, at han havde været på indkøb i byen.

»Vi havde en aftale ...« sagde jeg. »Vi har ledt efter dig. Vi var lidt bekymrede.«

»Der er ikke grund til bekymring,« sagde han og gik ind på sit værelse.

Jeg kunne vente eller tage tilbage på arbejde igen, hvor jeg skulle undervise om få timer. Der blev ikke noget interview den dag.

På vej til arbejde tænkte jeg over det sidste, han sagde: Der er ikke grund til bekymring. De par ord beskrev min fars liv i Danmark meget passende. Der havde altid været bekymringer i hans liv, men de skulle ikke styre ham. Han var typen, der ikke blev hængende i bekymringerne. Han tog dem en ad gangen og så gjaldt det om at komme videre. Han var løsningernes mand, også i de svære tider, der havde vendt op og ned på hans liv.

Om aftenen, da jeg kom hjem ved ottetiden, sad han ved spisebordet og sagde, at han var klar. Han kunne i hvert fald tale i mindst en time. Jeg forslog, at vi gik ind på hans værelse. Han sad mere behageligt i sin egen hvilestol, sagde jeg. Vi var enige. Det var jo hans lille hjem, det værelse, sagde han.

»Vi har masser af tid. Du skal ikke føle dig under pres,« sagde jeg og fulgte efter ham ind på hans værelse. Han gik meget skævt trods de udmærkede læger på Glostrup Hospital. De mange timers genoptræning havde hjulpet, men ikke nok til, at han kunne få tilliden tilbage til sit venstre knæ. At se ham nu fik mig til at tænke tilbage til dengang, han flyttede rundt på de tunge sten på byggepladserne i landsbyen. Han kunne løfte hvilken som helst sten. Jeg var stolt af ham, og dengang tænkte jeg, at jeg også ville løfte sten på samme måde som min far; ned på knæ, puste flere kræfter i musklerne, fat om stenen, rette ryggen og sætte stenen på plads.

»Det gør jeg heller ikke. Jeg synes, det er sjovt, at du kan få mig til at fortælle så meget og huske alle detaljerne,« sagde han og satte sig.

»Skal vi fortsætte?«

»Ja,« sagde jeg og fandt min båndoptager frem. Denne gang var vi omringet af alle mine fire børn. De iagttog os fra hvert sit hjørne af hans værelse.

Jeg var spændt på at høre om afslutningen på rejsen, så vi kunne komme videre med det næste afsnit, som vi havde kaldt ankomst. »Har du overhovedet mere at fortælle om rejsen?«

»Det tror jeg, men du skal lige fortælle mig, hvor langt vi kom sidst?«

»Har jeg fortalt om grænsepolitiet og hundene?«

»Ja, det har du.«

»Ok,« sagde han upåvirket af børnene og fortsatte: »Har du så et nyt spørgsmål?«

»Ja, jeg vil gerne høre mere om jeres oplevelser undervejs, mens I kørte igennem Jugoslavien, som det hed dengang.«

»Den sværeste var, da vores ven igen brød sammen og ville tilbage til familien. Vi havde svært ved at tale ham til fornuft. Til sidst sagde vi, at han skulle stå af ved næste station og selv finde vejen hjem igen. På den måde lukkede vi munden på ham. Han krummede sig sammen på sin plads og ville ikke i kontakt med os. Vi andre var fast besluttet på ikke at bruge mere tid på ham. Mit problem var, at jeg skulle finde frem til pengelommen og hente hans andel af pengene. Det var ikke en helt let opgave, men det lykkedes. Da han sad med pengene i hånden, var der ikke nok til, at han kunne købe en billet til Ankara. Efter lang tids tavshed spurgte han, om han måtte låne nogle af vores D-mark. Han mente ikke, vi fik brug for dem alle under den lange tur, når vi endnu ikke havde brugt en eneste D-mark. Da vi nærmede os Zagreb, fortrød han. Han ville alligevel med til Danmark.«

»Hvorfor ville han hjem igen?«

»Han havde fået en dreng, tre uger inden vi skulle af sted. Han ville gerne være sammen med sit nyfødte barn.«

»Skete der andet undervejs, som du har lyst til at fortælle?« spurgte jeg.

»Der var det med drikkevandet. Vi havde hver en plastikdunk, som vi havde fyldt op på stationen i Istanbul. Vi var fast besluttede på ikke at fylde dem op i Jugoslavien, fordi landet var et kommunistisk land, som vi havde fået besked på at være påpasselige med. Sådan cirka to timer før Zagreb drak vi det sidste af vandet. Hvad kunne vi så gøre? Jeg mente, at der måtte være drikkevand i toget. Det måtte jo være muligt enten at købe eller fylde op et eller andet sted, fx på toilettet. Men de andre ville ikke være med på ideen om, at fylde dunkene ude på toilettet. Den ene, den ældste af os alle, som havde haft arbejde i en butik i Ankara, mente selv, at vi sagtens kunne klare os i fire dage uden vand. Det havde han læst om i en tyrkisk avis. I øvrigt viste han, med hjælp fra kortet, at vi var otte timer fra den østrigske grænse. Så kunne vi købe rigeligt af både mad og drikke. Men jeg var i den situation, at jeg var nødt til at have noget drikke. Det tørre tyrkiske brød og fetaosten havde samlet sig til en klup dej i min mave. Jeg rejste mig op og gik. Det var ret oprørsk. Vi havde indtil nu kun forladt kupeen, når vi var enige om det. Jeg skal have vand, sagde jeg og gik. En af de andre fulgte efter mig. Jeg var jo livsvigtig for dem, fordi det var mig, der havde pengene. Først gik jeg ind på toilettet for at prøvesmage vandet, ellers var planen at finde spisevognen og prøve at skaffe noget vand der. Vandet på toilettet smagte af jord og sne, men jeg drak. Da jeg kom tilbage, kiggede de mærkeligt på mig, som om jeg havde fået en bombe i maven.«

»Og så kom I til Østrig ...«

»Du har travlt, unge mand. Det går for hurtigt,« sagde han og kiggede på mig.

»Vi kom ikke til Østrig lige med det samme. Der ventede os en overraskelse i Zagreb. Vi blev bedt om at stå af toget. Vi forstod ikke et ord. En stationsbetjent lukkede os inde på et tomt kontor og satte sig på en stol, lige som i en cowboyfilm. I starten forsøgte han at fortælle os noget, men da han indså, at vi ikke fattede et ord, satte han sig til rette på sin stol og røg cigaretter. Jeg kan ikke huske præcis, hvad jeg havde af tanker på det tidspunkt, men jeg var så urolig, at jeg ikke kunne sidde stille på bænken. En af vores kammerater sagde på en sjov kurdisk måde, at vores Europaeventyr gik hertil og ikke længere. Som fåret, der ikke mere kunne gemme sig for ulven. Han kunne sagtens have ret. Nogle timer senere kom en højtstående militærmand ind sammen med tre kvinder, alle i uniform. Den ene pige talte tyrkisk. Det var helt fantastisk. Manden stillede os hundredvis af spørgsmål. Til sidst, da han ikke havde flere, ville han lige høre, om vi kunne bidrage til et godt formål. Han påstod, at han var leder af et børnehjem, et ulønnet job, som han havde påtaget sig i et gudløst land, sagde han. Alle mine tre venner kiggede på mig, fordi jeg havde pengene. Jeg tog hånden ind under jakkerne og fandt frem til pengene. Og så bad jeg mine fingre om at kun hive en tier op. Sådan gik det desværre ikke. Jeg lagde en halvtreds D-mark på bordet. Han gav mig hånden og ønskede os en god rejse.«

Min far rejste sig op. Han ville have en pause.

Selv om min far havde boet hos mig i mange år, var det først nu jeg lagde mærke til, at han havde sin helt egen måde at fortælle en historie på. Han brugte sine hænder og sit ansigt til at holde på sit publikum. Han kiggede ikke på mig, når vi kom dybere og dybere ned i fortællingerne. Han fulgte sin egen fortælling i billeder, mens han satte ord på dem. De indre billeder afspejlede sig i hans ansigt.

Min far fik en pause, en lang pause. Vi kunne først snakke sammen igen tirsdag. Vi havde kun 19 dage tilbage. Jeg var nervøs for, om vi kunne nå det. Men jeg var fast besluttet på ikke at presse ham til lange samtaler. Han var en gammel mand og ikke helt rask længere.

Næste morgen, mens han spiste sin traditionelle morgenmad, som bestod af yoghurt og ristet brød, gjorde jeg ham opmærksom på, at han skulle tage sin medicin regelmæssigt. Han var nemlig begyndt at spare på sin medicin for at have nok medicin med til Tyrkiet.

»Du skal også huske dine jerntabletter. Det sagde din læge, Thomas, flere gange, da du sidst var der,« sagde jeg.

»Du har aldrig været så interesseret i min medicin før,« sagde han og kiggede på mig med et stykke ristet brød halvvejs nede i yoghurttallerkenen: »Du vil bare gerne blive færdig med samtalen, inden jeg falder om,« sagde han og spiste videre.

»Du overrasker mig lige nu. Jeg siger, hvad Thomas har sagt til dig. Jeg har hele tiden været interesseret i din medicin. Det er mig, der har hentet din medicin i to år. Alle pigerne på apoteket i Albertslund kender mig,« sagde jeg og kiggede på ham: »Vi skal kun snakke, hvis du har lyst.«

»Hvorfor skal vi lave denne her bog?« sagde han som et modvilligt barn, der ikke vil lege mere, mens legen er godt i gang.

»Tror du, nogen danskere synes, at det er sjovt at læse om en betonarbejder?«

»Det kan du være sikker på.«

Der blev ikke sagt mere. Tavsheden imellem os fungerede som en slags domstol, hvor vi afventede dommerens afgørelse.

»Vil du gerne have, at vi stopper?«

»Det må vi se på, når du kommer hjem fra arbejde.«

»Det er en aftale.«

»Hvor mange dage har jeg tilbage?«

»Nitten dage, hvis vi tæller i dag med.«

»Vi har ikke flere møder i kommunen?«

»Nej, alt er gået i orden. Din sagsbehandler, Henrik, har jeg snakket med i dag. Alt skulle være på plads.«

»Det er jeg glad for at høre.«

Vi sagde ikke mere til hinanden. På vej ud af døren spurgte jeg, om han manglede noget. Han ville have mig til at købe en elkedel. Et godt mærke, der kunne holde længe, sagde han. Jeg lovede ham at købe en på vej hjem.

Vi satte os ved spisebordet, og jeg startede med at stille et spørgsmål:

»Du sagde noget med en afhøring på Zagrebs station; at I var blevet lukket inde, og så det med bestikkelsen ... Men jeg husker dig sige, at I ikke havde de store problemer i Jugoslavien ...?«

»Det var jo ikke et problem på den måde, hvis vi skal sammenligne det med bestikkelsen i Ankara og i Istanbul. I det mindste kunne manden i Zagreb finde ud af at sige, at han arbejdede for et velgørenhedsprojekt.«

»I var altså ikke bange?«

»Nej, det tror jeg ikke.«

»Hvad skete der så?«

»Vi fik en ny kupe i toget, en kupe med noget bedre plads, men vi var utrygge. Vi var tavse og sad hver på vores plads med bøjede hoveder. For første gang siden eventyret om Danmark var kommet ind i mit liv, var jeg kommet i tvivl om det hele. Jeg ved ikke, hvad årsagen var til, at jeg blev overmandet af utryghed og afmagt. Jeg er sikker på, at det ikke var politiet i Zagreb.«

»Var der andre ubehageligheder frem til Østrig?«

»Fordi vi havde skiftet togvogn og kupe, havde vi også fået en ny kontrollør; en stor og fed mand, der insisterede på, at der var noget galt med vores pas og billetter. Vi forstod ham ikke, men vi kunne se på hans raseri, at der var noget, som han var utilfreds med. Den kloge af os, som havde haft arbejde i en butik i Ankara, mente, at vi kunne klare situationen ved at stikke ham 10 D-mark. Det gjorde vi så, men han syntes ikke, at det var nok. Jeg rakte ham yderligere 10 D-mark, og så fik vi et stempel i vores billetter. Det var den sidste ubehagelighed inden Østrig. Nu havde vi givet alt i alt halvfjerds D-mark i bestikkelse. Det var stadigvæk ingenting i forhold til Tyrkiet.«

»Og så kom I til Østrig ...«

»Det gjorde vi. Men vi vidste jo ikke, hvad forskellen på Østrig og Jugoslavien var. For os var det begge fremmede lande, som ikke var vilde med en gruppe fremmede fra Anatolien, der skulle igennem deres lande. Men det viste sig, at Østrig var helt anderledes. Da vi skulle vise østrigsk politi pas og billet, besluttede vi os for at vedlægge tyve D-mark i bestikkelse. Det kunne vi jo lige så godt, for at undgå besvær. Men politiet overraskede os med et smil og rakte pengene tilbage og vinkede. Kort efter kom den samme betjent ind med fire kopper kaffe til os. Det var en fantastisk oplevelse. Det var første gang, siden vi var taget af sted fra Istanbul, at vi fik noget varmt drikke. Vi kiggede på hinanden, ganske tilfredse med tilværelsen, og drak vores kaffe. Oplevelsen havde fået os til at slappe af.«

»Nu var I kommet til Vesteuropa.«

»Det fandt vi ud af senere. Vi vidste jo ikke, hvad der var Vest- og Østeuropa, men vi vidste, at Danmark lå i Nordeuropa, takket være bankpersonalet i Ankara. Jeg vil ikke sige, at vi var blinde, men vi var altså uvidende. Vi ville et sted hen, hvor vi kunne tjene penge, et sted der kunne give os og vores familier et godt liv. Vi tænkte ikke på, hvad der var øst, og hvad der var vest.«

»Hvad var du mest optaget af, da I kom til Østrig?«

»I Jugoslavien havde jeg været meget optaget af naturen, men de østrigske snedækkede bjerge var nok den største oplevelse. Jeg følte mig som i en drøm, der førte mig til verdens ende. Og så var jeg optaget af byggestilen de forskellige steder, fordi jeg selv havde været med til at bygge over firs huse. Den slags har altid interesseret mig. Jeg lagde også mærke til, at østrigerne udstrålede rigdom og selvtilfredshed.«

»Kom I hen til spisevognen og spiste et godt måltid mad, da I kom til Østrig? Jeg kan jo forestille mig, at I ikke havde mere fetaost og tyrkisk brød tilbage i madsækken.«

»Vi gik to og to sammen til restauranten, men det var svært at finde ud af, hvad vi skulle have spise. Vi fik et menukort over, hvad vi kunne vælge, men vi vidste jo ikke, hvad der stod på det. Det lykkedes os dog at bestille en suppe, en kødsuppe, som smagte vældig godt.«

»Var du ikke bange for, at det kunne være en suppe med svinekød?«

»Det kan du tro. Både jeg og min kammerat kiggede og undersøgte kødet meget nøje og blev enige om, at det var oksekød.«

»Smagte det anderledes, end det I var vant til?«

»Jeg tror ikke, at vi tænkte så meget over smagen. Vi skulle bare have noget mad, og gerne varm mad. Det fik vi, mens toget bevægede sig gennem de østrigske alper og førte os længere og længere væk fra Anatolien.«

»Det var så dit første møde med det europæiske køkken.«

»Ja,« sagde min far og begyndte at røre på sig. Det var tegn på, at vi skulle stoppe. Denne gang skulle han ikke ind på sit værelse og lægge sig med udsigt til billedet af min mor. Nej, han havde lovet overlægen på Glostrup Hospital, som havde opereret begge hans knæ, at han ikke ville svigte sine gåture.

»Jeg må hellere gå en tur,« sagde han og rejste sig. Han var fast besluttet på at slå sin egen rekord på to kilometer på under en halv time.

Jeg benyttede mig af hans lange gåtur og gik ind på hans værelse. Der var kommet yderligere ting og sager i de tre kufferter langs ved væggen. Jeg var ikke interesseret i det tøj og sengetøj, som han havde lagt i kufferterne. Jeg kiggede efter andre genstande, som han vil medbringe på sin rejse. I den første kuffert, under en masse sengetøj, fandt jeg en mappe med billeder og andre vigtige dokumenter. I en plastikmappe lå en lejekontrakt, hans første lejlighed i Hedehusene, hvor han flyttede ind, to år før han inviterede mig til Danmark. Der stod 2. september 1980 på kontrakten. I en anden plastiklomme fandt jeg et billede, hvor han sad hos min mor på hospitalet, et billede, der blev taget cirka tre måneder, inden hun døde. Ellers lå der en kaffekop, som han havde fået i julegave af et af mine børn. Han havde et specielt forhold til denne kop med julemand på, som han havde drukket sin nescafe af de sidste fire år.

Lige, da jeg var ved at være færdig med at udforske hans bagage, hørte jeg ham snakke med vores kanin, Jummy. Måske vidste han, at jeg lå på knæ og tjekkede hans ting og sager.

Næste gang vi satte os med båndoptageren, var det fredag den 25. november. Han havde 15 dage tilbage. Jeg havde hentet rundstykker og tebirkes, som han elsker. Engang havde han sagt, at det var noget, han ville savne, hvis han skulle vende tilbage på et tidspunkt. Han sad og bladrede i Politiken og orienterede sig om nyhederne med hjælp fra overskrifterne og billedstoffet. Det var en fornøjelse at se ham med avisen om morgenen. Selv om han ikke kunne læse i den på samme måde som os andre, kunne han læse enkelte korte ord i overskrifterne og prøve at forestille sig, hvad indholdet af artiklen handlede om.

Hvis der var noget om Tyrkiet eller en betonfabrik eller indvandrere, skulle jeg lige give ham et kort referat. Det var næsten altid ham, der hentede avisen fra postkassen hver morgen. Han nød at komme forbi kaninburet med avisen under armen og sige søde ord til dyret med den bløde pels, der hoppede rundt i buret og afventede dagens gulerod fra hans hånd.

»Har du planer om, at vi skal fortsætte?«

»Det er op til dig. Jeg har købt tebirkes. Vi må lave en aftale med den lokale bager i Ankara om, at han kan bage tebirkes til dig hver morgen,« sagde jeg og kiggede på ham. Han smilte samtidig med, at han lagde avisen fra sig.

»Man har sit hjem der, hvor maden smager bedst,« sagde jeg med et håb om en kommentar, men han sagde ikke noget. Hans smil nåede øjnene. Han var glad.

»Hvor mange dage er der tilbage?«

»Femten.«

»Kan du nå at blive færdig med interviewet på femten dage?«

»Det tror jeg godt.«

»Og så skal du begynde at skrive ...?«

»Ja, det skal jeg. Men det haster jo ikke.«

»Hvor lang tid tager det at skrive hele samtalen?«

»Et halvt år.«

Han sagde ikke mere. Vi spiste rundstykker og tebirkes længe uden at kigge på hinanden. Det var, som om vi brugte rundstykkerne som undskyldning for at ikke tale sammen. Jeg tror, at vi begge var glade for, at vi havde huset for os selv. Jeg havde lagt mærke til, at der kom flere krydderier på samtalen, når vi ikke blev overvåget af mine børn, der var lige så spændte på Dedes historie, som jeg selv var.

»Hvor langt var vi kommet med samtalen,« spurgte han og kiggede på båndoptageren.

»I var ved at spise, dig og din ven. I havde besluttet, at det var en østrigsk suppe med oksekød. Men jeg kan høre på dig, at I var lidt i tvivl,« sagde jeg og startede båndoptageren.

»Vi var nok i tvivl, også fordi vi aldrig havde set svinekød. Senere, da vi kom til Danmark, fandt vi ud af, at svinekød er lysere end oksekød,« sagde han og grinede.

»Hvorfor griner du?«

»Min rejseven, ham, der fik hjemve, havde en teori om, at man kom svinekød i alt i Europa. Jeg ved ikke, hvor han havde det fra. Jeg tænker somme tider, at man bør forbyde folk at snakke om noget, som de ikke ved noget om. Han havde også en teori om, at der var svineblod i Coca Cola,« sagde han og grinede videre.

»Hvordan gik det ellers i Østrig?«

»Jeg husker det ikke så tydeligt, for vi sov det meste af tiden. Der var kommet mere ro over os. Vi var ikke længere bange for, at nogen skulle røve vores D-mark, eller at nogen skulle forgifte os. Vi befandt os ikke længere i et kommunistisk land. Men jeg husker, at vi blev vækket af grænsepolitiet ved grænsen til Tyskland. De var meget grundige med vores papirer. Der var to. Den ene holdt vagt, mens den anden undersøgte det hele. Den ene betjent holdt sig for næsen. Det var tegn på, at vi var blevet beskidte og stank af sved. Vi kiggede på hinanden og aftalte, at vi på skift ville gå på toilettet og vaske os. Vi havde glemt at tage shampoo med, men det hjalp at blive barberet og skifte til noget rent tøj.«

»Duftede I så lidt bedre?«

»Nej, det gjorde vi ikke helt, for vores gamle tøj, som vi havde lagt i en plasticpose, afgav nu en endnu stærkere svedlugt, som ikke var til at holde ud. Vi havde kun en løsning på problemet. Det var at smide tøjet ud igennem vinduet. Vi kunne jo ikke være bekendt at anbringe tøjet et andet sted i toget, på toilettet eller i skraldespanden i spisevognen.«

»Var der ikke bad i toget?«

»Måske, men hvordan skulle vi finde ud af det. Det ville have krævet, at en af os kunne spørge om det. Vi gjorde alt, hvad vi kunne, for at ikke komme i kontakt med nogen. Vi kunne jo ikke sproget. Blinde mennesker vil aldrig være til besvær for de ikke blinde, hvis du forstår, hvad jeg mener.«

»Var der problemer i Tyskland?«

»Egentlig ikke, men vi vidste ikke, hvor langt der var til Hamborg. Vores kloge ven, ham, der både kunne læse og skrive, var kommet til at smide kortet væk sammen med tøjet. Vi kunne ikke orientere os om ruten, først senere fandt vi et kort over Tyskland på væggen i spisekupeen. Det var dejligt.«

»Hvordan var det at køre igennem Tyskland?«

»Vi blev kontaktet af flere passager. Vi fik blandt andet besøg af to unge tyskere, der bombarderede os med spørgsmål og drillede os lidt for sjov. Vi forstod desværre ingenting af, hvad de sagde. Vi forsøgte at sige noget ved hjælp af fagter, men uden held. Lige, da de skulle ud af kupeen, snuppede den ene min hat og løb, men han kom tilbage med den.«

Jeg gik ud i køkkenet og hentede kaffe til os begge. Han flyttede blikket fra væggen med billedet af min mor til sin kaffekop. Lidt senere rejste han sig. Han ville sidde for sig selv i et øjeblik.

En halv time senere bankede jeg på. Han reagerede ikke, da jeg bankede første gang. Jeg bankede igen og åbnede døren uden at vente på svar. Han sad med sin kop i hånden.

»Jeg har kun femten dage tilbage. Lad os fortsætte lidt endnu. Hvad var det sidste spørgsmål?« sagde han og kiggede på mig med to blide øjne. Jeg spurgte ham, om der var noget i vejen. Det svarede han ikke på. Han pressede på med at komme i gang og ville ikke sige noget om, hvorfor han pludselig helst ville drikke sin kaffe alene.

»Jeg ville gerne høre, om du var spændt, nu hvor I nærmede jer Danmark.«

»Det var, som om vi nærmede os hjemlandet. Fordi jeg vidste, at min bror ventede mig i Danmark, følte jeg mig mere tryg og afslappet. Vi havde en god snak om fremtidsdrømme, vi fire venner. Den ene af os, som havde arbejdet i en butik i Ankara, og som også var den ældste af os, snakkede om, at han ville vende tilbage til Tyrkiet, når han havde tjent penge nok til at åbne sin egen kiosk i Ankara. Så skulle hans børn gå på universitetet. Han ville købe sig en bil, som han kunne køre til landsbyen i med sin kone ved sin side og ungerne på bagsædet. Vi andre tre drillede ham med, at hans kone både skulle have læbestift og solbriller på. Det ville klæde en mand, der havde børn gående på de tyrkiske universiteter. Det grinede vi meget af. Det viste sig senere, at han ikke rejste tilbage alligevel. Han hentede konen og børnene til Roskilde, hvor han stadigvæk bor. Den anden, ham der havde hjemve, havde tænkt sig kun at arbejde i Danmark i to år, indtil at han havde penge nok til en lastbil. Han var sikker på, at et liv som lastbilejer ville give både ham og hans familie et godt liv. Han regnede med, at når han begyndte at tjene penge på lastbilen, så ville han også bygge et hus i landsbyen. Han vidste præcis, hvordan huset skulle se ud. Han var den af os fire, der fik gennemført planerne. Han boede kun fire år i Danmark. Han havde knap nok pengene til lastbilen, da han pakkede og vinkede farvel. Han vendte tilbage og fik et langt liv som lastbilejer. Han har også bygget sig et hus. Han lever endnu og har det vistnok fint,« sagde min far og sank nærmest sammen på stolen. Det var, som om erindringerne bragte ham tilbage i tiden, og han havde svært ved at vende tilbage igen. Jeg ventede uden at foretage mig noget, men da han blev ved med at kigge på båndoptageren, spurgte jeg om den tredje kammerat.

»Det var ham, der var vild med får og med bjergene. Han ville tjene penge nok til, at han kunne købe halvtreds får og fem malkekøer. Han havde arbejdet som fårehyrde i mange år. Han sagde selv, at han mere tilhørte bjergene end fællesskabet i landsbyen. Han ville også købe tre Kangal-hunde, som kunne beskytte hans får mod ulvene. Han havde undret sig over, at der ikke var får, der græssede på de østrigske alper. Han var i det hele taget ked af, at han ikke havde set får hverken i Østrig eller i Tyskland. Man kunne ikke kalde sig et land uden får og fårehyrder, sagde han. Han fik et udmærket liv i Danmark, arbejdede i mange år på en plastikfabrik i Roskilde, og vendte først tilbage, da han gik på pension. Jeg tror, at han var 69, da han som en gammel og syg mand pakkede og rejste tilbage til landsbyen efter så mange år i Danmark. Han nåede desværre ikke at få et godt liv som fårehyrde oppe i bjergene, og han døde vist også kort efter, at han vendte tilbage. Det var trist, at han havde boet alene i en etværelses lejlighed i alle de år, han boede her i Danmark. Han valgte ikke at invitere sin familie til Danmark. Alle de år han boede i Danmark, argumenterede han for, at kulturforskellene ville påvirke hans børn i negativ retning. Man kan jo sagtens give ham ret i noget af det.«

»Og så var der dig. Hvilke drømme og visioner fortalte du dine venner om, mens I kørte igennem de tyske byer?.«

»Jeg lignede nok fårehyrden lidt, men jeg ville først og fremmest betale mit gæld. Jeg havde jo lånt mange penge, men jeg ville også have får og malkekøer. Husk på, at man sagtens kunne sikre sig økonomisk, når man havde halvtreds får og to malkekører i det landsbysamfund, vi kom fra. Ud over at man kunne producere sit eget smør og ost, kunne man også sælge lam og uld. Får gav som regel tre indtægter i løbet af et år. Først solgte man lammene og så ulden. Hvis man havde en flittig kone, der kunne malke, solgte man også smør og ost. På denne måde kunne man nogenlunde klare sig økonomisk. Det lå i mine fremtidsplaner, at jeg ikke ville tilbage til landsbyen og bygge stenhuse. Det var for tungt for min ryg at bære på de store tunge sten.«

»Men du blev i Danmark…« sagde jeg og trak mig lidt tilbage på stolen.

»Ja. Årsagerne kan vi komme ind på senere.«

»Hvorfor ikke nu?«

»Tror du ikke, at det er bedre for dig, at jeg snakker om det, når vi kommer til det afsnit. Det bliver også nemmere for mig at huske det samlet, hvis du forstår, hvad jeg mener.«

»Det forstår jeg godt.«

Han rejste sig op, da jeg slukkede for båndoptageren.