HORROR VACUI

ANGSTEN FOR TOMHEDEN

af Flemming Andersen

CDR-Forlag

... Till the pain is so big, you feel nothing at all ... Jakob slap ikke sit motiv i de sekunder, det tog ham at skifte linse. Hverken med øjne eller tanker, men i hans sind smeltede filmen.

Han faldt og faldt. Ned i et stort, sort intet. Verden var med ét tom. Et hul. Et intet. Angsten for tomheden. Han kendte følelsen, frygtede den over alt. Meningsløsheden, angsten.

Kniplerne ætsede sig ind under huden på hans kammerater. Han blev igen slynget bort fra sin frygt, ud i verden, voldsomt. Verden lagde beslag på ham. Udfyldte hans tomhed, slap ham igen, han stønnede, så avisbillederne fra brandene for sig, de flygtende, de forbrændte, de døde. Nazierne. Lydene reddede ham: Ambulancer. Politisirener. Ruder knustes, flasker splintredes, skrig, råb, megafoner sugede sig ind i Jakobs hjerne. En mund brændte sig fast, en mund, åben, hvid og rød, vidt åben, så rød, rød af fossende blod. En sort hjelm trillede hen over den sollyse, støvede asfalt. En blodig masse, sammenfiltret, klæbrigt hår, en stønnen tæt på. Et råb på en far, et skrig ... Det er fristende at slå igen. Bruge deres metoder, men hvis vi gør det, bliver vi et med dem ...

Jakob fik øje på en velformet sten, bøjede sig hurtigt og greb den, mens han med sin venstre arm knugede apparatet ind til sig. Han ville, ville slynge den i ansigtet på det nærmeste svin, standse ham, smadre ham. Men han blev siddende og mærkede stenens varme brede sig i sin hånd. I et glimt anede han altings sammenhæng. Stenens molekyler flød sammen med håndens, med luftens, med asfaltens, med kammeraternes – med strømernes. Angsten drønede ind i ham. Han rev sig løs.

På hug i en skov af ben i bevægelse lagde han igen stenen fra sig. Ikke nu.

Svimlende rejste han sig.

Han var hverken bange af sig eller ømskindet. Han havde for længst oplevet, at smerten var en fiktion, at rædslen for smerten var alt. Og han ville ramme dem. Han ville ville. De skulle ikke afsløre ham, stoppe ham.

Stenen blev liggende der på den støvede asfalt, parat til at blive taget i en andens hånd og slynget mod de fremstormende.

Jakob rejste sig og var igen klar til at tage de billeder, der skulle afsløre brutaliteten. Tæt på med vidvinklen, helt op i deres ulækre, forvrængede fjæs.

Satans at jeg ikke tog den motor på, tænkte han og genså voldsscenen, der havde fyldt ham med det raseri, der gav ham mod til at mase sig helt ind under deres kroppe. Så tæt, at intet kunne bortforklares ... de kom med et par racistiske bemærkninger, hvorefter den ene tog en hobbykniv frem. Mens den anden holdt pigen, snittede han hende først i kinden og bagefter i det ene håndled. Her har du et minde om Danmark, sagde han ...

Politivold. Han så de fede typer for sig, men det var slut med at arbejde for pressen.

Førhen havde han solgt sine billeder, men journalisterne pissede på virkeligheden og på ham. De levede for penge og for at bekræfte deres latterlige selvforståelse.

Hans billeder var ikke til pressen. Han ville selv vise dem for folk og fortælle, hvad det var, der skete, og hvad det var, der var ved at ske ... anholdelsen af en irakisk familie, med et barn på to år, og yderligere en ung irakisk mand samt en irakisk født svensk statsborger, som er sigtet for menneskesmugling ...

Ophidsede råb fik ham tilbage til slagsmålet. Jakob trykkede og trykkede og fik øje på en spinkel pige, der bøjede sig og samlede en sten op fra udgravningen, vendte sig hurtigt mod de fremstormende og kylede stenen mod dem samtidig med, at der lød et højt knald bag ham, måske et kanonslag kastet ud ad et vindue højt oppe. Jakob trykkede og gennemvarmedes af den kæmpeglæde, han kun følte, når han vidste, at det var lykkedes. Han havde fanget bevægelsen, fanget ansigtet og armen, der kastede og ansigtet med øjet, der splintredes. Armen i luften, stenen i øjet. Så var hun væk. Uden for farezonen. Betjenten tabte sit plexiglas-skjold, greb sig til ansigtet med begge hænder og vaklede baglæns. Det røde blod silede frem under hans sorte handsker og dryppede fra det lyse skæg. I et alarmerende glimt så Jakob sin fars ansigt for sig. Blodet dryppede fra det lyse skæg. Så var billedet borte. Jakob virrede med hovedet og så, hvordan to af den sårede betjents kammerater dækkede ham med deres skjolde, mens et par ambulancefolk kom løbende med en båre og fik ham ind i en af de blinkende vogne, der holdt på spring. Jakob maste sig frem. Han skulle have det hele. Dokumentere forløbet. Trykke af, trække op ... den unge kvindes selvmordsforsøg er et råb om hjælp. Et forsøg på at fortælle verden om enten en fysisk eller en psykisk mishandling ... der er flere penge i kartoffelmel end i korn. Det skyldes blandt andet, at melet bruges i produktionen af nedbrydeligt plastik ...

Underligt, at han kom til at tænke på sin far, som han ikke havde set i et halvt år. Ikke siden den aften i november, da de igen havde skændtes, og faren som altid havde sluttet samtalen med, at Jakob jo bare kunne flytte, hvis han var utilfreds med hotellet eller betjeningen.

Da han langt om længe var færdig, havde Jakob revet det lille, netop erhvervede og allerede smukt indrammede ridderkors ned fra reolen og kylet det ind i væggen, så glasset knustes og korset fortsatte i en stor bue og traf den måbende far og major og dannebrogsmand i panden.

Så havde Jakob vendt sig og var målbevidst gået ud i entreen, havde flået sin læderjakke af bøjlen og vendt sig endnu en gang mod stuen og faren, der stadig stod måbende tilbage.

»Svin,« havde Jakob råbt, hvorefter han havde givet hoveddøren så kraftigt et verf, det var ham muligt. Så var han stukket i løb ned ad trappen foran villaen, var snublet og havde hamret sit højre knæ ind i murværket. Han havde rejst sig og opdaget blodet, der sivede gennem de forvaskede jeans. I havelågen var han ramlet ind i sin mor.

»Jakob, dog. Jamen, Jakob!«

De havde set hinanden i øjnene i et kort øjeblik, før han var løbet videre. Tværs over den stille vej med de bare birketræer og ind i den lange, smalle Vigerslevpark.

Førhen ville han være stukket op til Sune på Peter Bangs Vej som så ofte før, når hans far flippede totalt af på ham. Før de flyttede til Engdraget, havde de boet dør om dør med Sune, der var et par år ældre end Jakob. Men nu boede Sune i Århus.

Jakob havde hørt Anns stemme i sit indre, og han havde set sig selv under busken sammen med hende, havde mærket hendes varme løfter i øret og følt hendes hånd i den hemmelige hule under tæppet, da hun havde ført ham ned i et rødt, ukendt, uturdet rum.

Jakob var først stoppet op, da han var kommet gennem det brede, trygge buskads og ind på den store, åbne plæne. Han havde stadig været i tvivl om, hvilken retning hans flugt skulle tage. Skulle han stikke over til Sune i Århus eller tilbage til det trygge og velkendte buskads og lægge sig til at tude under de buske, hvor han havde gemt sig som barn? Der, hvor han havde oplevet magnetismen, først sammen med Sune, så med Ann.

En pige og en fuldstændig anderledes magnetisme end den, han havde oplevet sammen med Sune. Det havde været en åbenbaring.

Erindringen om Anns pirringer havde vist vej. Ind til byen. Til Ann. Til Mette. Hans gamle verden var gået under i tilløb til de følelser, der nu endelig var hans. Kærlighed.

En verden i skjul havde åbenbaret sig for ham. En verden af tæthed. Bort fra alt det, der forhindrede ham i at være den, han var. Den han nu pludselig var blevet.

Han havde villet vise sin far, vise dem begge, at han havde ret. At han og hans forkælede, nassende kammerater med de pæne forældre havde ret. Han skulle vise sin mor, at hans far var en charlatan, et svin. Han skulle vise hende, at han, Jakob, var ufordærvet ligesom hun. De to ... Den 19-årige Hans Kaspersen er ved retten i Århus idømt fem års fængsel. Da han var på udgang fra Statsfængslet i Kragskovhede, mødte han på byens gågade tilfældigvis grønlænderen Thomas Petersen, der fik et karatespark i hovedet, så han døde ...

Voldsscenen fra før gentog sig. De nedtromlende betjente i deres sorte kampuniformer med det latterlige, hvide Politi skrevet på ryggen og med de sorte hjelme med påhæftede malings-og regnslag, overfaldt igen en tilfældig. De for frem og kastede sig over hende, slog hende vildt, lod hende ligge og fandt så tilbage i de trygge rækker.

Jakob forsøgte at regne ud, hvor de ville angribe næste gang. Det første fremstød startede i venstre side og gik ud over en fyr i sorte støvler, bukser og skjorte. Det næste mod pigen i den røde trøje kom fra højre. Han forsøgte at overskue kampscenen samtidig med, at han skiftevis stoppede op, løb sidelæns og spurtede tilbage. Hele tiden styret af politiets bevægelser.

Efter den første kamp havde strømerne trængt de unge ind i Mejlgade og taget opstilling tværs over gaden. Fra husmur til husmur.

»Til Fronthuset, til Fronthuset,« lød råbene, og spørgsmålet var nu, om de kunne nå i sikkerhed der, inden de sorte fik sendt tropper ind fra den anden ende af Mejlgade, så de blev fanget mellem to fronter. Jakob styrede med ét ind mod midten, hvor panserne netop gjorde udfald. Han nåede helt tæt på, og bandede højt, da en eller anden kom mellem ham og motivet. Jakob rev apparatet i vejret og trykkede af og trak op og trykkede af. Igen og igen ind i klyngen af primitive mænd.

Han var allerede sprunget tilbage, da en af betjentene greb ud efter hans Nikon.

Jeg bliver nødt til at stikke hjem med mine film, afgjorde Jakob med sig selv, løb ned ad gaden og ind gennem en port. Så over en smal og mørk gårdsplads, ind gennem endnu en port, gennem hullet i pigtråden og over muren. Lige da han sprang ned, så han et glimt af to glatnakker, der netop benede ud af porten, standsede op, gloede sig omkring og satte sig i omdrejninger, idet de fik øje på ham. De ville åbenbart fange ham. Det var ikke første gang, de forsøgte at få fat i hans apparat eller film. Så var han i sin egen gård i Studsgade. Ind i den mørke port og op ad trappen. De havde vist ikke set ham tage trappen. Da han nåede op til sin egen dør på tredje, stod han helt stille, men hørte ikke nogen på trappen. Så låste han sig indenfor. Han havde sikkert fået et par gode billeder af nazierne, når de var ude på at fange ham. Han måtte være mere forsigtig. Måske skulle han få fat på et mini-kamera?

Lejligheden var rar og lys. Helt i modsætning til den grønmalede trappeopgang med de mahognimalede paneler, der lugtede fugtigtmuggent, og portens stank fra det halvt indtørrede pis. Det var en urgammel, faldefærdig ejendom i en enklave omgivet af smarte cafeer.

Jakob tog filmen ud af apparatet og gemte den i et tomt olivenglas sammen med de to film, han havde i lommen, kravlede op på køkkenbordet, åbnede den øverste rude og gemte olivenglasset i et hul over vinduet, hvor der engang for titusind år siden havde siddet en gul mursten.

Så en ny film i apparatet og en i lommen. Motor på. De andre i lejligheden var ikke hjemme. Det var Sune og så ind imellem Alice. Han havde boet hos Sune, siden han stak af fra faren og gymnasiet og det hele og tog til Århus.

De billeder, han tog, skulle være en del af den videofilm, han var ved at optage, men det var for farligt at have video-kameraet med ved så barsk en kamp, som den, der udspillede sig i dette nu. Til efteråret ville han rejse rundt til gymnasier og højskoler i hele landet. Han regnede med at kunne leve vinteren over som gæstelærer med sin film og beretning om det, der foregik her i et hjørne af det mægtige Europa.

Jeg må hellere spole et par film mere, tænkte han og fandt dåsen med råfilm og spoleapparatet. Ude på det snævre lokum på bagtrappen kunne der blive totalt mørkt, når han bare lagde et fugtigt håndklæde fast hen over dørtrinnet.

Af sted ... Wiggle, wiggle, wiggle like a gipsy queen, wiggle, wiggle, wiggle all dressed in green, wiggle, wiggle, wiggle till the moon is blue, wiggle till the moon sees you ...

Betjentene afsluttede et af deres udfald og trak sig tilbage til hovedfronten, der i flere lag strakte sig tværs over gaden. Sira og de andre unge gispede efter vejret. Nogle stønnede efter knippelslag, spark og ublide forsøg på anholdelser.

Sira bøjede sig træt ned på hug mellem de andre, hev sit tynde, rød-hvide partisantørklæde af og rystede på hovedet, så de lange, lyse krøller piskede hende om ørerne. Det gjorde godt. Hendes hjerte hamrede. Indtil nu var det ikke lykkedes de sorte at nå hende, hverken med knipler eller benspænd, selvom de et par gange havde været snert på. Især når hun var stoppet op midt i flugten for at finde en tilpas tung asfaltklump i dyngerne ved siden af fjernvarmeudgravningen. Om asfaltklumperne ramte deres mål, nåede hun ikke at se. Eller også ville hun ikke, havde ikke lyst til det. Bare stoppe op, bøje sig efter en klump asfalt eller en god sten, rejse sig mod de fremstormende og kaste for så igen at komme væk så hurtigt som muligt.

Knap havde Sira bundet tørklædet igen, før der lød råb, og fødderne omkring hende drejede rundt og forsvandt. På benene og af sted sammen med de andre.

Sira hørte et gennemtrængende skrig tæt på, vendte hovedet uden at stoppe op og så en af pigerne tumle om på asfalten. To hjelmklædte strømere kastede sig over hende og tæskede løs med deres knipler.

Betjentene gjorde holdt. Sira og de nærmeste standsede. De stønnede. Hev efter vejret.

»Nazisvin, svin, svin,« lød det spredt.

Sira fik øje på en velformet sten, bøjede sig hurtigt og greb den. Hun ville, ville slynge den i ansigtet på den nærmeste betjent, standse ham, smadre ham. Hun så et lysskægget ansigt under en sort hjelm, strakte armen bagud og slyngede af al kraft stenen mod målet, mens hun lige med et blev stående i stedet for som altid at vende om og stikke af. Måske var det forskrækkelsen over lyden af et kanonslag, der blev affyret tæt bag hende, måske hendes forvirring over at have ramt, have kastet i det hele taget. Hun blev stående og stirrede ind i et par blå øjne nogle få meter foran sig. Han svedte og havde skubbet hjelmvisiret op og stod der udækket mod en flok flygtninge og bag dem en front unge, der hadede ham.

Sira bare stirrede. Så hans øjne, så hvordan de i et ultrakort nu opfattede faren, spiledes vildt op, så det hvide helt dominerede for i næste nu at blive beskyttet at et par sorthandskede hænder. For sent.

Betjenten tabte sit gennemsigtige plexiglasskjold og vaklede baglæns. Blodet silede rødt frem under hans sorte handsker og dryppede fra det lyse skæg.

Han styrtede omkuld. Så først rev Sira sig løs og stak af på rystende ben. Lyset og farverne trængte sig ind på hende. Råb og skrig. Spredte ord fik ny betydning. Chokerende. Nazisvin, svin. Ambulancesirener ... den unge kvindes selvmordsforsøg er et forsøg på at fortælle verden om enten en fysisk eller en psykisk mishandling ...

Skud. Billeder maste sig på. Døde, forrevne kroppe. Blodige ansigter. Afrevne arme, ben. Fremmasende tanks, brande. Fra et udbombet hus betragtede et gammelt ægtepar hende gennem et granathul i muren. Det røg fra det nedstyrtede, sorte træværk fra taget. Hun så ned ad sig selv, så de forrevne, blodige bukser. Så kravlede hun videre. Hun ville væk. Bare væk ... kirketårnene rejste sig spøgelsesagtigt i månelyset. Folk standsede op, når de fandt rindende vand ... Kvalmen var uregerlig. Hun søgte et sted at gemme sig, et hul i jorden, i himlen, fik øje på en åben port, styrede gispende ind i dens værn, videre over en brostensbelagt gårdsplads med yndige, meget små græsbede omkransede af smukke, meget små kampesten, til hun standsede mellem grønne buske foran en mur. Så brækkede hun sig. Sank på knæ, der mellem de grønne buske foran den mur, der truede med at holde hende fangen, ind til de sorte kom og smadrede hende.

Hun brækkede sig igen.

Blodet silende fra de blå øjne. Gennem det lyse skæg. Afrevne arme, ben. Fremmasende tanks, brande ... Skrig ...

Sira kom på benene. Hun tørrede sin mund med ærmet og vendte ryggen mod muren. Ude i Mejlgade bølgede de kæmpende forbi. De sorte ville snart nå hen på den anden side af porten. Så var det for sent. Hendes øjne jog desperat gården rundt for en udvej, et nyt hul hun kunne gemme sig i.

Tankerne strejfede veninden Alice, derpå Alice med drikken, der kunne gøre hende så lille bitte, at ingen længere ville lægge mærke til hende. En kælderhals, en port med en trappeopgang. En revne i muren.

Af sted.

Gennem porten og væk. Bort fra blod og smadrede ansigter, bort fra de lede strømere, væk.

En smal smøge viste sig pludselig. Snevringen, stod der på skiltet. Hun drejede derind. Underligt, at jeg aldrig har set den før, tænkte hun, mens hun fortsatte sit løb gennem den helt smalle smøge, der ikke på noget sted syntes bredere, end hun kunne spænde over den med udstrakte arme. Men lang, lang, lang.

Jeg er fanget i en fælde, hvis strømerne kommer ind fra den anden side, tænkte hun forpustet og allerede lidt lettet, da hun gjorde holdt og lod hjertet hamre, mens hun foroverbøjet støttede sig til den høje, grønmalede bindingsværksmur og lignede en kondiflipper, mens hun stirrede tilbage på de sorte, der strømmede forbi for enden af smøgen. Hen gennem Mejlgade i deres nye, blå kampuniformer og visirhjelme.

Hun greb sig i at stirre efter den blåøjede. Så rev hun tørklædet af hovedet, stoppede det ind under jakken og gik, halvt løb videre frem mod de åbne gader. Hele tiden på vagt. Kom de forfra? Bagfra? Klarede hun den virkelig? De ville gennembanke hende. De ville tage hende med og give hende tæsk i cellen. Med deres lede, sorte knipler. Og ville de så være tilfredse? Ville det have været lettere, hvis hun havde været en dreng?

Med et så hun sig selv i en lille, tilgitret rude i en gulmalet mur og blev klar over, at hun ikke længere lignede nogen partisanpige med tørklæde stramt om panden. Du klarede den, smilte hun til den blåøjede, lyshårede Sira derinde i den gråsnavsede rude. Klarede den? Skulle hun kyle sit tørklæde over rækværket bag sig, så de ikke havde noget på hende, hvis det gik galt?

Hvad var det, hun kunne skimte bag skidtet på ruden, bag sit strålende smil? Rækker af store trækasser. Kister?

Rolig. Videre. Snart ville hun være så langt borte fra det hele, at hun igen var fri. Fri?

Ingen ville vide, at hun for et øjeblik siden havde kvæstet et menneske.

Men hvorhen? Hvor var Alice og de andre, som hun ellers havde fået et glimt af for lidt siden? Skvattet i fjernvarmeudgravningen og fisket op af de flinke betjente, der altid var parate til at hjælpe en flok ællinger over motorvejen?

Solen varmede. Hun så op og fik øje på et nyudsprunget birketræ, der lyste grønt mod den dybblå himmel.

»Gud, hvor er her skønt.« Hun sagde det højt og blev overrasket over det og over, at hun så det og sagde det. Hvad var det, der var sket? Hun betragtede igen den snævre smøge med bindingsværkshusene, der rejste sig flere etager over hende til begge sider. Gule, grønne, røde.

Der var en masse grafitti på murene.

Gør noget for andre

Glem dit ego!

Stærkt!

Man kan sagtens hjælpe en,

imod hvem noget ondt bliver gjort.

Men hvordan hjælper vi ham,

der gør andre ondt?

Så stod hun i Studsgade.

Hun fór sammen og stak i løb hen mod Arkitektskolen. Fra Paradisgade nærmede en deling kampklædte politibetjente sig i småløb. Direkte mod hende.

Jeg er splittergal, tænkte hun og var lige ved at grine. Hvorfor løbe? Kun jeg ved, hvem der kastede. Ulven kommer, men jeg er ikke længere nogen rødhætte. Jeg er Sira og har intet at gøre med ...I saw her today at the reception ...

»Kom. Skynd dig!«

Sira vendte sig og fik øje på en fyr, der stod halvt i skjul i en skummel portåbning og vistnok tog billeder af hende eller strømerne. Hun havde set ham før. Han lignede hendes venner. Hans slidte cowboybukser havde store lapper af sort-hvidt leopardskind, ærmerne var rullet op på en langærmet, grøn undertrøje. Han havde en sort hue på. Det var helt klart en hætte, der var rullet op. En lys hårpisk med en grøn elastik omkring stak bagud.

I et nu var hun inde i porten hos ham. Han gjorde tegn til hende om at følge med og løb foran op ad en trappe til højre i porten. Op og op og op. Så ind gennem en dør og endnu en.

Så stod hun der og pustede, mens solen strømmede ind i stuen og fyren kaldte på hende henne fra vinduet.

»De løber gennem Snevringen. De prøver med et baghold!«

Sira lod sig synke ned i en gammel, grønbetrukket lænestol fra før 1. Verdenskrig.

»Det var da dig med partisan-tørklædet om panden?«

Sira nikkede og tog hans kamera, der lå på bordet. Hun satte søgeren for øjet og stillede skarpt på hans næsetip. Han havde en smuk, lige næse, men øverst oppe var der en lille forhøjning. Måske havde den engang været brækket.

»Det var dig, der ramte svinet i øjet, var det ikke?«

Sira studsede lidt over, at han kaldte ham for svinet. Det lød forkert på en måde. Hvorfor nu det?

»Jo, det fjog havde skubbet visiret op, så den gik lige ind«, sagde hun og følte afsky. Afsky for både det, hun havde gjort, og for den måde, hun sagde det på.

»Hvordan kan du genkende mig? Jeg havde jo et tørklæde om panden, ikke? Er du fotograf, altså arbejder du for nogen?«

»Vil du have en øl?« spurgte han på vej ud i køkkenet. »Han var selv ude om det. Der er ingen, der har bedt ham om at vælge den forkerte side i kampen. Det er hans eget valg, han betaler for. Sådan er det for os alle.«

Hun rystede på hovedet, og han stoppede op i døren og kom tilbage til hende.

»På øjnene!« Jakob rødmede ganske let. Og han kunne selv mærke det.

»Gisp,« smilte Sira. »Jeg kan nu bedst genkende dig på din Nikon og så på de der leopardbukser, men hvad hedder du egentlig? Jeg hedder Sira. Jeg går i 2.g på Statsgymnasiet Hvad med dig?«

Gad vide, hvad han er for en fyr, tænkte hun og stillede skarpt på hans blå øjne. Han kunne mærke hendes blik gennem linsen og smilte. Lidt påtaget, syntes hun.

»Jakob,« sagde han. »Jeg er 19 år og stukket af fra 3.g og København og mine forældre. Min far er professionel soldat, og min mor underviser de riges børn på Handelshøjskolen. Nu er jeg er ved at lave en film om Europa.«

»Europa?« Sira lagde apparatet fra sig og så på sit armbåndsur.

Jakob nikkede og stillede en øl på egetræsbordet. Så tog han sit kamera og skruede motoren af, åbnede sin øl og tog en så hurtig slurk, at øllen skummede over. Han grinte, da han tørrede øllet væk med hånden, som han tørrede af i sine bukser.

»Du bor da ikke alene her?« spurgte hun og så sig nysgerrigt om i den store, lyse lejlighed. Jakob rystede på hovedet og fortalte om sin gamle barndomskammerat, Sune, der nu boede her i Århus og gik på Journalisthøjskolen.

»Stuen er egentlig Sunes og så værelset ud mod gaden, men det tager vi ikke så højtideligt. Ikke til daglig. Han er hjemme i København, men kommer vistnok tilbage lørdag morgen. Det er mest, når Sunes kæreste også bor her, at jeg holder mig lidt væk fra stuen. Ellers er det sådan set her, vi opholder os. Jeg bor så inde ved siden af. Gå bare ind og kig dig omkring, hvis du har lyst.«

»Du er vist vild med at tage billeder,« smilte Sira. »Har de aldrig prøvet at nappe dit kamera?«

»Ork jo,« grinte Jakob. »De har gjort, hvad de kunne, men jeg er for hurtig. Du ser på det store på væggen, ikke?«

Sira nikkede. Der var masser af strømerbilleder på hans værelse. Det store på væggen viste en flok strømere forfra, lige idet de slog til.

I krogen under vinduet stod hans seng. Hun kunne ikke undgå at lægge mærke til, hvor stor den var.

Skulle hun fortælle ham, at det var første gang, hun var med. Ville han så ikke tro, hun var en barnerøv?

»Er det ikke lidt oversmart med den rem?« smilte hun og flyttede apparatet, så han kunne se hendes øjne.

»Den hører bare til,« sagde han. »Den var der, da jeg købte det.«

Han lænede sig over mod hende, rakte hånden ud og lod den glatte nylonrem glide mellem fingrene, mens han betragtede de blanke, sorte bogstaver på den gule baggrund.

»Har det ikke været dyrt?« Sira vendte ansigtet mod ham, da hun spurgte.

Hendes næse havde nær strejfet hans kind, så tæt var han pludselig kommet hende.

Hun rykkede uvilkårligt tilbage i stolen ... fire mennesker blev dræbt og 23 såret under bombardementet, der blev gennemført med morterer og artilleri ...

Var han ude på noget? Var hun selv? Sikke en tanke, sikke et udtryk. Var man ikke altid ude på noget, ude på det hele? Altså var man ikke altid på vej til noget nyt, til noget bedre? Også når det drejede sig om kærlighed? Hun tænkte på dengang, hun havde været vild med sin første kæreste. Da var hun ikke på vej til noget bedre. Da var det bare lykken, det hele. Men nu? Nej, man var ikke altid på vej til en ny. Ikke bare sådan per automatik. Måske var man, hvis det ikke gik så godt, hvis man var ensom, hvis man havde en drøm. Havde hun en drøm? Om en fyr? Om fremtiden? Om livet? ... Vi slagter jer, råbte de og gjorde en gestus ved halsen, som om de skar den over ...

Han afbrød hendes tanker, idet han rejste sig og gik hen i karnappen for at kigge ned på gaden.

»Der er de sgu,« lød det oprømt fra ham. Han åbnede karnapvinduet i den side, der vendte mod Arkitektskolen.

»Ræk mig lige kassen,« sagde han og halede en kort, tyk linse op af lommen.

Jakob skiftede linse og stak hovedet ud af vinduet og trykkede af et par gange.

»Fik du ram på andre svin?« råbte han ind til Sira.

»Det ved jeg ikke. Jeg kunne jo ikke blive stående hele dagen for at finde ud af det. Jeg lagde kun mærke til en enkelt træffer.«

Jakob vendte sig mod hende.

»Kom her, så skal du se dem!« Han rakte hende apparatet. Hun kunne mærke, at hendes ben pludselig rystede en smule. Satans også, tænkte hun. Kan jeg ikke engang klare en smule strømerjagt, eller er det ham, der gør mig svag i knæene?

»Hold kæft, hvor er de strenge,« råbte hun ind til ham, da hun fangede strømerne i telen og så, hvordan de kastede sig over en ung fyr og bankede løs på ham med deres knipler. »Og hvorfor er der ikke nogen fra fjernsynet, så alle kan se, hvor brutale de er?«

»Bare tryk af,« råbte Jakob. »Du skal ikke spare på filmen.«

Hun trykkede og trak op og trykkede og opdagede, at det var en zoom-tele, hun stod med. Hun drejede, rykkede tættere på, stillede skarpt, trykkede og opdagede, hun havde glemt at trække op.

»Satans,« råbte hun ind til ham. »Jeg havde dem lige, men så havde jeg glemt at trække op. Kender du det?«

Han maste sig helt tæt ind til hende i det smalle vindue.

»Lad os komme derned,« råbte han ind i hendes øre. »Jeg tror sgu, jeg løber risikoen og tager videokameraet med. »Du vil da med derned igen, ikke?«

Jakob løb ind på sit værelse og kom tilbage med et lille smart videokamera i hånden.

Hun mærkede hans begejstring. Hvad var det, han var så vild med. At deres kammerater fik tæsk af politiet? At han fik nogle gode billeder? Hun tog sig i at studse over sig selv. Over sine tanker og spørgsmål.

»Jeg troede først, at svinene var ude på at fange os alle sammen henne ved Fronthuset, Musikcafeen, du ved. Omringe os og så arrestere os,« sagde Sira, mens hun betragtede slaget. »Men de er slet ikke ude på at spærre os inde. De jagter bare nogle enkelte, slår dem ned.«

Sira lagde selv mærke til, hvor ophidset hun blev. Hun lagde også mærke til, at hun havde brugt Jakobs udtryk om strømerne, at hun kaldte dem for svinene.

»Kampen er forbi. De er ikke ude på at arrestere os. De er ude på hævn. Det er den, vi skal filme, dokumentere!«

Sira så på ham. Så løb de ned ad trappen ... I wasn’t barn to lose you. I want you, I want you, I want you so bad, Honey, I want you ...

»Jeg elsker dig, Sira.«

»Du er vist bare en lille bitte smule skidefuld,« smilte Sira og viklede hans korte hårpisk om fingeren. Så havde hun hold på ham.

»Gu’ er jeg så, og jeg elsker dig, selvom du fik mig overtalt til at sælge mine billeder til den pisborgerlige avis!«

Jakob så på hende med et par store, dybe, blå øjne og kyssede hende på munden.

Sira tørrede sine læber. Bare vi var blevet hjemme hos ham, så havde han vel ikke drukket sig fuld. Vi kunne have købt nogle øl eller en flaske vin i døgneren og have snakket og snakket og måske, måske ville jeg have ladet ham være min første rigtige elsker. Så kunne vi have sovet og vågnet og set solen stå op. Vi kunne have hentet rundstykker og drukket kaffe og elsket og sovet og vågnet sammen og elsket og elsket til min far havde fundet mig og sendt mig i kloster ...

»Tror du ikke, vi skulle gå en tur, så du kan blive lidt frisk?« sagde hun og rejste sig og gav ham en hånd.

Efter dagens sidste slagsmål var de igen taget hjem til Jakob med videobånd og kamera og havde delt en dødssyg pizza fra fryseren.

Hun havde overbevist ham om, at han beskyttede strømerne, fordi han ikke ville sælge sine fotos fra demonstrationen, så alle kunne se politiets vold. En vold som i virkeligheden var et forsvar for racisterne.

De var gået ned på Musikcafeen for at slappe lidt af til nogle fede toner og et par bajere, som Jakob havde udtrykt det, men først var de taget ud til Stiften med diasfilmene. Så kunne billederne være med fredag.

Jakob havde ringet til en redaktionssekretær, han før havde solgt sine dias til. Han ville få filmene fremkaldt og se på billederne og havde lovet at bringe et af dem, hvis de ellers var i orden.

Og lige nu holdt musikken pause, så øl og snak og larm og røg afløste larm og røg og øl og dans.

Røgen var umulig. Der var drønhedt. Trøjen klæbede sig til hendes bryster. Hun trak ud i den og pustede ned i halsåbningen. Skønt.

»Skal vi ikke gå hjem til mig,« snøvlede han. »Vi skal bare kravle over muren, så er vi der?«

»Hvis du bare kan kravle ud på gaden, så skal jeg nok hjælpe dig hjem,« grinte Sira og halede ham over til sig i hårpisken. »Men jeg ved nu ikke rigtig, hvad jeg vil. Jeg tror, du har bedst af at sove den ud, så kunne vi måske ses i morgen?«

Jakob nikkede og kom langsomt på benene. Bordet fik et utilsigtet skub, så flaskerne væltede og trillede i tre-fire retninger, men Sira nåede at gribe dem.

»Hvad så Jakob, skal I med ud til festen?«

Sira så op. Hun havde ikke set eller hørt nogen. Hun havde haft nok at gøre med at styre Jakob forbi de titusinder af lette, balancerende ballerinaer, cykler der truede med at miste ligevægten og kaste sig over dem ved en minimal berøring. Pigestemmen kom fra en høj, voluminøs, postgul varevogn med en bred grønmalet stribe hele vejen rundt. En livrem spændt til bristepunktet. Der sad en pige på forsædet. Det var Alice. Siras Alice. De havde boet i kollektiv sammen i Åbyhøj fra de var små, men så for et par år siden var kollektivet blevet opløst. Alice og hendes mor var flyttet ud i en fed villa i Risskov, mens Sira og hendes lærerfar og arbejdsløse arkitektmor havde været så heldige at få en lejlighed på Gudrunsvej. Gudrunsvej med udsigt over Århus og den skinnende, blågrønne bugt. Gudrunsvej i Gellerup.

De havde gået i samme skole, Alice to klasser over Sira, indtil kollektivet var blevet opløst. Så havde Alice været et år i New York, hvor hun havde været med i en boligaktivistgruppe og spillet gadeteater og altid været på flugt fra politiet.

Da hun kom hjem, var hun så forandret, at de så godt som aldrig sås. Men de var ikke uvenner. Slet ikke.

De faldt da også af og til over hinanden i byen. Mest i biffen eller til koncerter, hvor de som oftest nøjedes med at sende hinanden et fedt grin eller et varmt hej.

»Hej, Alice, hvor skal vi hen?« råbte Jakob overfjoget. Sira vendte sig mod Jakob. Men han så hende ikke. Han så kun Alice.

»Hej, Alice.« Sira smilte, og Alice stak hovedet ud gennem den åbne siderude. Hun havde altid været utrolig smuk. Hendes smalle, blege ansigt lyste frem af det korte, hennafarvede hår.

»Gud, Sira, skat. Hvordan har du det? Kender du Jakob? Du er godt nok stegt!« sagde hun. Det sidste var henvendt til Jakob.

»Det er ude hos René og Nikolaj.«

Sira fangede Alices øjne. Havde hun været kæreste med Jakob? Skulle hun ikke hellere skynde sig hjem og lade Jakob være Jakob? Overlade ham til Alice og hendes postvogn?

»Vi tager med til festen, ikke?« Jakob vendte sig overbevisende mod Sira og gav hende et knus. Men han vaklede og måtte støtte sig til hende.

Alice åbnede døren og hoppede ned på gaden og omfavnede dem begge. Og kyssede dem på munden. Først Sira.

Sira trak på skuldrene og i Jakob.

»Er du ikke for fuld, Jakob?« spurgte hun. Hendes tanker strejfede faren og moren, stuen, hun havde været barn i, hendes verden indtil nu, værelset, Jakobs seng, Jakob. Alice. Kollektivet. Dengang i skolen. Fester. Kærester. Men Jakob?

»Årh, kom nu. Jakob skal nok klare den. Jeg har set ham meget værre. Ikke, Jakob?«

Han sendte Alice et indforstået grin.

»Ja, kom nu, Sira,« snøvlede Jakob. »Det bliver sikkert skide skægt. Det plejer det at være.«

»Jeg vil da også gerne, Alice. Det er også ret længe siden, vi har set noget til hinanden, ikke?«

»Fint nok!« Alice gik om og åbnede den ene bagdør på vid gab. »Kravl ind og hyg jer,« sagde hun og pegede ind.

»Jeg bor her,« grinte hun til Sira, der blev lidt paf, da hun med et befandt sig i ikke bare en bil, men i et hjem. »Når jeg altså ikke bor sammen med Sune og Jakob.«

Alice smækkede bagdøren og kravlede ind foran. Jakob trimlede om på sengen og bredte armene indbydende ud mod Sira. Han snorkede, så snart hun havde sat sig hos ham.

»Hold kæft, det må være et par dage siden, vi har snakket sammen. Du kender Jakob, som jeg bor hos. Ja, Sune, er det jo, men alligevel, ikke. Kom herom til mig. Det drog snorker sgu allerede, gør han ikke?« Alice bøjede sig og flyttede nogle bøger, der lå på det brede forsæde.

Sira rørte lidt ved Jakobs skulder, men lod ham sove og kravlede om til Alice, der bøjede sig ind mod hende og gav hende endnu et knus.

»Hvor er det, vi skal hen?« spurgte Sira.

»Der er nogen, der holder fest ude i Viby. De er bare helt skønne. Jeg kender et par af dem, der bor der. Det er ude på Ravnsbjerg-Kollegiet, de er lidt ældre end os og har altid været med, når der var gang i den.«

Sira rystede på hovedet. Alice startede.

Da de kørte forbi Musikhuset, pegede hun på himlen, der lyste rødt over højhusene i horisonten. Det var Gudrunsvej hjemme i Gellerup, som Sira lige nåede at få et glimt af mellem de lysegrønne træer bag Musikhuset.

»Smukt, synes du ikke?«

Alice nikkede.

»Det er en skøn tid. Bor du stadig derude?«

»Tja. Vi har tit lyst til at flytte, men jeg tror ikke, det bliver til andet end snak.«

»Sker der mange mord for tiden, eller hopper de frivilligt ud fra altanerne?«

Sira så pludselig på sit ur.

Alice så væk, så stift på kørebanen, vidste ikke, hvor hun skulle se hen, eller hvad hun skulle sige. Siras mor havde forsøgt at begå selvmord, mens de boede sammen. Det var tabu. De havde aldrig snakket om det. Alle lod som om, de havde glemt det, selvom det havde været hårdt. Især for Sira og Erik, hendes far.

Sira trak på skuldrene.

Hun så sin mor for sig. Så hendes blege ansigt med det hennafarvede hår i stærk kontrast til bårens hvide lagen. De bar hende ud i ambulancen, faren kyssede hende farvel og kørte med på hospitalet, mens et par af de voksne gav Alice og hende varm mælk med honning. De var lige kommet fra skole sammen med Erik. Så var det, Erik havde fundet hendes mor, Birgit.

Der havde ligget et brev til hende fra moren, men Erik havde taget det med sig, og de havde aldrig siden nævnt det. Sira rystede lidt på hovedet. Det var en gammel, skør vane, når hun ville ud af de tanker, der gjorde ondt. Spørgsmålet til moren, hun aldrig havde stillet. Spørgsmålet, der først havde taget form, da hun var kommet i puberteten, spørgsmålet om, hvordan hun kunne svigte hende, sit lille barn, så totalt.

Selvfølgelig havde både moren og faren snakket og grædt og snakket med hende, forklaret det, prøvet at få hende til at forstå de voksnes verden, men moren havde aldrig kunnet få Sira til at forstå det.

Det var svært for hende at forklare, hvordan hun havde det med at bo i Gellerup.

»Er I trætte af perkerne?«

Sira vendte sig igen mod Alice, der også havde revet sig løs af den stenede situation og smilte fortroligt.

»Bare rolig, skat. Det var ikke på den måde. Jeg er ikke racist, vel!«

Sira smilte tilbage. »Det er jeg heller ikke. Jeg kan for det meste godt lide at bo der, men somme tider har jeg ønsket mig langt bort.