Forord

Menneskevidenskaberne udkom første gang i 1996 og kom hurtigt ind på pensumlisterne til forskellige humanistiske fags kurser i videnskabsteori, ikke blot i Danmark, men også i Norge (og ligeledes gik det med de nationalt tilpassede udgaver især i Sverige og til dels i Tyskland). Siden er den danske udgave kommet i fem stadigt opdaterede oplag. Nu kommer den altså igen i en ny, ikke blot opdateret, men også gennemgribende revideret udgave i to bind, i det første med kapitler om humanioras historie og om en del centrale videnskabsteoretiske spørgsmål, og i dette andet med kapitler om en række bærende humanistiske forskningstraditioner i rækkefølge efter hvornår de er opstået.

Ambitionerne bag Menneskevidenskaberne er dog stadig de samme som dengang i 1996, og det gælder også min måde at forsøge på at leve op til dem:

• Bogen skal rent sprogligt være skrevet så ligefremt at begyndende studerende uden videre kan følge med. Ikke noget med lange komplicerede sætninger spækket med faggloser, men heller ikke noget med at skrive ned til læserne med lutter korte konstateringer. Og så oversætter jeg alle citater og de fleste titler på bøger og artikler fra andre fremmedsprog end de skandinaviske.

• Også indholdsmæssigt skal bogen kunne læses både af studerende og af interesserede uden særlig indsigt i feltet i forvejen. Derfor skal der ikke forudsættes for mange forkundskaber, og især skal selve fremstillingen ikke signalere at her er noget du, dumme læser, burde have vidst i forvejen!

• Men fremstillingen skal samtidig være så udførlig at også andre end begyndere på feltet kan hente noget af interesse. Faktisk har det vist sig at bogen har kunnet bruges med udbytte både af begyndende studerende i de humanistiske fag og af ph.d.-studerende (men de skildrede problemstillinger tager sig nok forskelligt ud for disse to grupper af læsere).

• Det betyder også at der skal stå så meget om de enkelte emner at man kan bruge bogen som opslagsbog hvis der er navne og problemstillinger man lige vil checke op på.

• Fremstillingen af forskellige synspunkter skal være loyal, men ikke neutral. Loyalitet betyder her at synspunkter fremstilles ”på egne præmisser”, som man siger. Men fremstillingen er ikke neutral, for jeg lægger ikke skjul på hvor jeg selv står, og hvilke synspunkter jeg finder holdbare, hvilke mere eller mindre fejlagtige – og så argumenterer jeg for min position.

• Min fremstilling af humanioras videnskabsteori skal i øvrigt ikke blot fortælle om de videnskabsteoretiske retninger og den videnskabsteoretiske diskussion, men også – så vidt det er muligt uden at sprænge bogens rammer – eksemplificere tankegangene ved at fortælle om selve den humanistiske forskning inden for de forskellige retninger.

• Og så skal fremstillingen – så vidt det nu har været mig muligt – basere sig på førstehåndskendskab til de tekster, teoretikere og forskere jeg omtaler, og altså ikke kun tage udgangspunkt i andres genfortællinger i andre oversigtsværker, genfortællinger der ofte (opdager man når man læser både primærværker og oversigtsværker) er mere og mere misvisende genfortællinger af atter andres genfortællinger!

Menneskevidenskaberne er i øvrigt skrevet sådan at det bør være muligt at læse de enkelte kapitler (og de enkelte bind) hver for sig i tilfældig rækkefølge. Den ambition har af gode grunde medført en del overlapninger og tvunget mig til stort set i senere kapitler at skrive som om de behandlede personer og problemstillinger ikke har været nævnt tidligere. I en del tilfælde har jeg indført krydshenvisninger mellem kapitlerne for uddybninger af ting jeg må gå let hen over i én sammenhæng, men som er omtalt mere grundigt andetsteds. Det er dog langt fra alle uddybninger rundt omkring jeg straks henviser til; her kan flittig brug af indekset anbefales!

Selvom den oprindelige bog nu er delt i to bind, så er det stadig ét værk. Derfor finder man henvisninger til begge bind i indekset både i dette første og i det andet. I indekset kan man i øvrigt også finde årstal for de fleste nævnte personer.

Hvis intet andet er anført, er oversættelser af citater fra udenlandske tekster mine egne, og kursiv i citater i overensstemmelse med originalen. Næsten overalt forholder jeg mig (og henviser) til førsteudgaver eller videnskabelige udgaver af de omtalte eller citerede tekster. En del danske oversættelser er opført i litteraturlisten i tilknytning til originaludgaverne.

Det referencesystem jeg bruger, er det som anbefales for humaniora af den amerikanske Modern Language Association i den nyeste version, dvs. 6. udgave, 2003, af deres håndbog for forskningspublicering, ført i pennen (eller snarere pc’en) af Joseph Gibaldi:

Komplette bibliografiske oplysninger om den nævnte litteratur (og en del andre kilder) står i litteraturlisten til slut (og den er i øvrigt også den samme i begge bind). Her og i den løbende tekst er bogtitler i kursiv, mens artiklers titler er i anførselstegn. Almindeligvis kan man gå ud fra at bøger og artikler som er nævnt i teksten, er opført i listen (naturligvis alfabetisk efter forfatternavnet) – og det uden at jeg nødvendigvis laver en eksplicit henvisning. Forfatterens navn (og gerne også titlen) prøver jeg nemlig at få indflettet eller angivet på anden måde i min løbende tekst (som med Gibaldi og ”håndbog” ovenfor); især hvor jeg dokumenterer kilder, snarere end omtaler værker, må jeg dog angive forfatternavnet i parentes. Hvis samme forfatter har flere tekster i litteraturlisten, henviser jeg til den relevante med en korttitel (almindeligvis ikke med årstal; i eksemplet ville referencen have været Handbook). Et tal efter en sådan litteraturhenvisning er naturligvis en sideangivelse, og en indskudt parentes med et tal i angiver siden eller siderne i den publikation som min tekst handler om det pågældende sted; en anførsel som ”2:127” betyder ”bind 2, side 127” (men i enkelte tilfælde, fx i forbindelse med antikke værker, refererer jeg til paragraffer eller efter den klassiske inddeling, snarere end sidetal).

Og hvis nogen savner en masse kommaer i min tekst (fx foran ”at” her om tre ord), så skyldes det at jeg bruger den kommavariant som Dansk Sprognævn anbefaler (dvs. varianten uden det såkaldte ”startkomma” ved ledsætninger).

God fornøjelse med læsningen!

Søren Kjørup

Roskilde, juni 2008

1. Retorikken

Retorikken er ikke blot humanioras ældste tradition, men også den der mest afgørende har præget de humanistiske videnskaber og vores tænkning om dem (og i øvrigt mere generelt hele den vestlige lærdomstradition). Som forklaret straks fra begyndelsen af bind 1, peger allerede betegnelsen ”humaniora” tilbage på det retoriske dannelsesprogram, ligesom den videnskabelige beskæftigelse med humanistiske hovedemner som sprog, litteratur og historie har udspring i retorikken.

I modsætning til de fleste af de andre traditioner som her vil blive præsenteret, repræsenterer retorikken imidlertid ikke et bestemt paradigme som grupper af forskere i en bestemt periode har taget udgangspunkt i når de har beskæftiget sig med de humanistiske emner. Den retoriske tradition i humaniora og i videnskab generelt ligger på et dybere niveau og præger på en måde hele indholdssiden i den videnskabelige institution. Mens institutionens organisatoriske opbygning med studerende, lektorer og professorer har håndværkernes organisering med lærlinge, svende og mestre som model, har kravene om argumentation og begrundelser (i modsætning fx til magtens autoritære bud eller religionens åbenbaringer og forkyndelse) eller centrale ritualer som doktordisputatser (altså doktoranders forsvar af deres afhandlinger mod opponenters angreb) deres udspring i retorikken.

Men hertil kommer at man siden 1960’erne er blevet opmærksom på at tænkemåden inden for den retoriske tradition indeholder elementer som egner sig fortræffeligt som grundlag for en solid forståelse af en række forskelligartede træk ved humanistisk og anden videnskabelighed. Kan man kun sporadisk tale om et retorisk paradigme i beskæftigelsen med sprog, historie, kunst, kultur og menneskeligt bevidsthedsliv og adfærd, kan man til gengæld tale om et retorisk paradigme i humanioras videnskabsteori – og som forklaret i bind 1, kan denne bogs forfatter regnes med blandt dem som arbejder inden for dette paradigme.

For at få alt dette frem vil jeg her først redegøre for nogle grundtræk i den klassiske retorik, nogenlunde på den måde det gøres i moderne introduktionsbøger (Fafner; Lindhardt; Vickers), men nok med lidt flere videnskabsteoretiske sideblikke; derefter vil jeg skitsere retorikkens historie med særligt henblik på dens afgørende betydning for dannelsen af den videnskabelige institution; og til slut vil jeg diskutere retorikkens mulighed for at udgøre grundlaget for en videnskabsteoretisk forståelse ikke blot af humaniora, men af videnskab generelt. Som læseren vil bemærke, følger jeg i øvrigt stort set den også moderne tradition for fremstillingen af retorisk tænkning at grundbegreber angives i deres oprindelige græske eller latinske form.

Den klassiske retorik

I sin kerne er retorik slet og ret læren om hvordan man udformer og afleverer en indholdsrig og overbevisende tale. Og i oldtidens Grækenland og Rom, hvor retorikken blev skabt og fik sin klassiske udformning, kunne en retorikbog slet og ret fremstå som en ekstremt udbygget huskeliste for alle de ting man skal overveje når man skal holde en tale i en af de tre grundgenrer: den politiske (”deliberative”) tale, der handler om fremtiden (bør skatterne hæves eller sænkes?); retstalen (den ”forensiske”), der handler om fortiden (er den anklagede skyldig eller ikke?); eller den mere tidløse lejlighedstale (den ”epideiktiske”, fx en lovtale over en helt). Hovedeksempler på den slags bøger er Ciceros De inventione (ca. 80 fvt.) og De partitione oratoria (ca. 50 fvt.) og den anonyme Rhetorica ad Herennium (ca. 80 fvt.).

Ved således at være en gennemtænkt ”huskeliste”, bliver retorikken imidlertid også en ”tænkemåde”, på kommunikation i særdeleshed og på mennesket i almindelighed. Som man kan regne ud, opfatter retorikken kommunikation ikke blot som en slags ”neutral” meddelen sig, men som strategisk handlen, en bevidst målrettet aktivitet, vendt mod en tilhørerskare – en målgruppe ville man sige i moderne kommunikationsteori – med bestemte forudsætninger i form af ønsker, viden, følelser osv. Allerede heri ligger naturligvis en menneskeopfattelse gemt: Mennesker er ikke blot rationelle væsener, men også emotionelle. Taleren må derfor sørge for på én gang at belære, fornøje og bevæge (docere, delectare, movere) sit publikum. Men den egentlig retoriske menneskeopfattelse ligger først og fremmest i det dannelsesprogram som skulle bære uddannelsen til taler, og som man finder hos Cicero i De oratore fra 54 fvt., og mere udfoldet 140 år senere hos Quintillian i Institutio Oratoria.

Helt fra starten stod det nemlig klart at retorikkens strategiske anvisninger kunne bruges både i det godes og i det ondes tjeneste, både i sandhedens og i falskhedens. Men tanken bag retorikken har været at den skulle bruges i søgen efter og forsvar for det gode, det retfærdige og det sande. Derfor var den retoriske uddannelse forbundet med en betoning af talerens ansvar over for opgaven og over for tilhørerne. Og i hele den retoriske uddannelse blev der lagt vægt på personlighedens indre, etiske udvikling, fx ved beskæftigelse med historiske forbilleder, nedfældet i god litteratur.

Forberedelsens fem trin

For selve forberedelsen til en tale tilbød den klassiske retorik så at sige et ”program”, en oversigt over hvad der skal gennemtænkes og indøves, fra stofsamling og udformning af argumenter (inventio), over opbygning af talens struktur (dispositio) og sproglig udformning af den (elocutio) til indlæringen (memoria) og selve fremførelsen (actio).

For den der ikke kender meget til retorik i forvejen, er det mest overraskende her nok inventio-delen, altså at retorikken ikke kun handler om talens ydre form (”tom retorik”), men også om at finde frem til selve stoffet. En klar parallel her er naturligvis journalistik, der ikke kun drejer sig om at skrive, men også om den journalistiske research (der jo netop også udgør et væsentligt element i den journalistiske uddannelse). Herudover handler inventio om hvad vi kan kalde den logiske struktur i talens argumentation. Da inventio er den videnskabsfilosofisk mest interessante del af den retoriske lærebygning, vil jeg ofre et par særlige afsnit på dens to områder efter en kort gennemgang af de fire andre trin.

Dispositionen

At retorikken indeholder overvejelser over hvordan selve talen skal opbygges, kan næppe komme bag på nogen – og det gør indholdet i dispositio næppe heller. Grundstrukturen er en tredeling: først talens indledning, derefter dens hoveddel, ”kroppen” (corpus), og endelig afslutningen. I indledningen lægger man ud med exordium, hvor man fanger tilhørernes opmærksomhed og sympati, og fortsætter med en fremstilling af hvad sagen drejer sig om, narratio, inden man i partitio opridser hvordan resten af talen vil være bygget op. Hoveddelen består af confirmatio, argumentationen for eget standpunkt, og refutatio, argumentationen imod modstanderens standpunkt. Og så er man klar til afslutningens conclusio, der gerne kan indeholde en recapitulatio, altså en opsummering.

Mange vil her se paralleller til moderne dramaturgi, der da også har baggrund hos en af retorikkens fædre, nemlig Aristoteles (dog ikke i hans Retorik, men i hans Poetik): Vi går fra et anslag der skal indfange publikums interesse, og fortsætter med præsentation af figurerne og hovedkonflikten; så følger konfliktoptrapning og konfliktudløsning (hvor modstanderne støder sammen); og til slut får vi en afrundende udtoning. Denne sammenligning med dramaets konfliktstruktur minder os så også om at retorikken faktisk er en kampform: Den ene skal vinde over den anden i en diskussion, eller en taler skal ”vinde over” sit publikum ved at overtale eller overbevise det – begge dele også kendt fra videnskabens verden. Og synes man at det lyder lidt brutalt, så bør man lige overveje hvilke kampformer retorikken egentlig erstatter i forbindelse med politiske eller juridiske uenigheder.