Forside

B. S. Ingemann

Efterladte
Eventyr og fortællinger

eBibliotek 1800

2005

Efterladte fortællinger

Pulcinellen - en fortælling

På den store plads Navona i Rom stod en smuk efterårsdag 1818 blandt almuehoben en del nysgerrige rejsende ved en ganske simpel fjællebod, fra hvis åbne bræddeteater den lavtkomiske farceperson, der kaldes Pulcinel, især ved sin mærkværdige kvækkende stemme fremkaldte latter omkring sig. Denne folkemaskes afskyelige kvække-stemme, der forekommer Italienerne så komisk, frembringes ved et lille metal-instrument, som gøgleren skjuler i munden. Lyden af hvert ord, han fremsiger, bliver derved halvkvalt og synes mere at komme fra ganen, end fra brystet. Stemmen ligner således noget papegøjens, ligesom maskenæsen ligner samme fugls krumme og spidse næb.

Nogle gejstlige gik forbi med harmfulde miner; for gøgleren tillod sig dristige og vantro ytringer mod kirken, idet han pegede på den hældende kirkebygning på pladsen og efterlignede kæmpefigurens stilling ved det store vandspring. Ved billedhuggerens satiriske lune til spot over den uheldige bygmester, synes denne figur at ville holde på kirken, når den en af dagene falder.

Hele pladsen var, som sædvanlig, opfyldt af en myldrende menneskehob mellem de mangfoldige skure - med frugter og kødvarer - og de kogende kedler med makaroni og kastanier, som de fattige lastdragere med deres stolte skikkelser i de lasede kapper klyngede sig om i maleriske grupper.

Ved første øjekast syntes pulcinellen på fjællebods-stilladset at henhøre til de ganske almindelige gøglere af den slags, som man ligegyldig går forbi; men så man lidt nøjere på ham, blev man uvilkårligt stående. Det var heller ikke alene den rå almue, der flokkedes om ham; det var ikke blot den fremmede, for hvem al ting endnu er nyt, som her standsede; blandt det bestandigt afvekslende gadepublikum sås en hel del kunstnere, som daglig indfandt sig her og betragtede synet af denne fjællebodsskuespiller som et studium. Han fremtrådte sædvanligvis iført den almindelige pulcineldragt med de melhvide benklæder og samme slags vams med de vide ærmer og besat med hjerter af rødt tøj, samt kantet med frynser. Hans bælte var af hår. Fra den lange, blottede hals udfaldt en bred, udtakket lærredskrave over bryst og skuldre; hans høje, hvide pande og kulsorte hår skjultes for en del af den grå filthue med en rød kvast i den lange spids. Tre-fjerdedelen af hans ansigt var skjult af den sorte halvmaske med den krumme, spidse fuglenæb-næse. Kunstnerne kaldte ham "Den døende pulcinel på Piazza Navona", og hvad de først og fremmest kom for at se, var hans dødsscener, som travesterede Don Juan eller doktor Faust, hvormed han sædvanligvis sluttede sine forestillinger. I disse som oftest blot mimiske monologer, hvori han afkastede masken, forstod han med en skuffende natur og sandhed at efterligne en virkelig døendes minespil og bevægelser, og mangen kunstner havde i sine kompositioner benyttet udtrykket i hans ansigt og stillinger. Han var betydeligst som mimiker, hvorfor han ofte kun sværtede en del af sit ansigt og maskerede sig alene med den lange, krumme næse. Undertiden føjede han også ord eller sang til sine pantomimer. Det var enten improviseret, når han var i det lune, eller replikker af skuespil, han havde læst eller spillet. Han manglede hverken kundskaber eller dannelse; han havde for en kort tid endog været berømt som tragisk skuespiller, på St. Carlo-Teatret i Neapel, og givet gæsteroller med "Furore" både i Milano, Florens og Rom; men han skulle have ført et skrækkelig vildt liv. Han var nu blevet aldeles forfalden og var således nedsunken fra de store teatre til fjælleboden, skønt han næppe var over tredive år og endnu besad en sjælden mandig skønhed med mærkelige glimt af den ødelagte genius. Der var megen tale om ham blandt kunstnerne, medens i mellemakten hans medhjælper, en lurvet, rå gøgler, spiste blår og man ventede på "den døende pulcinel", som mimiker, i et noget forandret kostume.

"Han må være melankolsk til fortvivlelse!" - sagde en ældre kunstner: - "døden synes jo den eneste tanke, der endnu ret kan oplive ham; men han spotter døden som livet, som jord, himmel og helvede. Så vel i Faust som i Don Juan giver han vist i grunden sig selv."

"Han skal jo ligne Byron og have parodieret ham i sin burleske Don Juan," bemærkede en yngre kunstner; "det gad jeg dog nok have set!"

"Hans travesterede Don Juan var et mesterværk trods gøglerierne og den forargelige frivolitet", tog den ældre kunstner ordet igen; "den såkaldte "Svanesang", han gerne sang, som Don Juan, var højst slibrig, og det undrer mig ikke, den blev forbudt. Han lod deri et helt forvorpent libertinerliv drage sig forbi med de alleryppigste billeder. Hans frækhed var dog blandet med et lune, som han næppe i nogen anden rolle kan tilegne sig. Selv når han var allermest frivol, røbede dog hans humor en lønlig foragt for lavheden i det liv, han skildrede, og han måtte komme frækheden til hjælp ved at nedsvælge det ene glas Orvieto efter det andet. I hans højeste libertiner-svimmel stod Kommandantens stenbillede fra gravmælet for ham og strakte den spøgelsesagtige stenhånd ud imod ham. Der fo'r da pludselig et forunderligt udtryk af gru, blandet med vild trods, over hans ungdommeligt overmodige ansigt - han greb rask den lange stenhånd, og så begyndte hans mimiske dødskamp under en tragikomisk - humoristisk udgydelse af livsforagt og fortvivlet ateisme, dog med selvmodsigende tro på den åndeverden, han både fornægtede og hånede. Man så alle tegn på den gradvis sejrende død i hans miner og bevægelser, indtil han med et kvækkende pulcinel-skrig, som man både lo og gyste ved, styrtede om som et virkeligt lig ved stenspøgelsets fødder."

Nogle nys ankomne rejsende beklagede, at de ikke havde set hans forbudte Don Juan.

Alle var enige om, at det var et stort talent, der i denne fjællebodspulcinel gik til grunde.

Denne gang ville han give sin Faust.

"Nu kommer han!" - lød det. Man talte nu ikke længere om ham, men trådte nærmere til hans fjællebod.

Han havde afkastet den grå, spidse filthue tillige med pulcinelvamsen, men bar endnu maskenæsen og de lange, melhvide underklæder, der halvt skjultes af en kort, noget lappet silkekappe. En sort, temmelig afslidt fjerbaret sad skråt på det sortlokkede hoved, og en glasagraf skinnede derpå i sollyset som et diamantsmykke. Ved hoften bar han en spids, forrusten stålkårde. Idet han nu tog den lange, spidse papnæse fra sit ansigt og kastede den ned blandt de leende tilskuere, så man først hans ansigt uden alle kunstige forvanskninger. Det var blegt, men svarede påfaldende til forestillingen om den verdens-foragtende grublerånd, som man tænker sig hos en Faust. Han var høj og noget mager, men ædelt bygget. I hans hele væsen var der en vis højhed og åndelig magt, som forbavsede; men i hans mørke blik var der en uhyggelig ild.

"Fornøj jer kun over mit aflagte papegøjenæb, meget ærede jordbeboere!" sagde han med den kvækkende pulcinelstemme, men med en mine, som om han så ned til en lilleputverden fra en umådelig højde. "Det næb er symbolet på den verdslige visdom, jeg har efterplapret på de høje skoler; den skat testamenterer jeg til Deres herskabeligheder! Jeg har længe nok gjort mig til nar for den ære og berømmelse, middelmådighedens planet kan give mig. Jeg står nu ved mit ophøjede livsmål - mit berømmelige liv har kulmineret. Om ti minutter kommer en vis mand og henter mig." Han lod, som han drog et lommeur frem og betragtede det. "Ti minutter! - så lang frist har jeg til at udle mit liv og levnet og den pilleri-verden, jeg forlader!" vedblev han med en bitter latter. "Jeg er et mislykket kunstværk, skal jeg have den ære at sige Dem - jeg er et fuskerværk både af min skæbne og mig selv og min berømte, poetiske skaber. Jeg har været anlagt til noget stort - det kan De nok se på mig endnu, mine højtærede velyndere! Jeg var en lærd, ung mand, uden tvivl et geni, som man kalder det; jeg havde drevet det så vidt i filosofien, at jeg så, det var juks med al menneskelig viden. Jeg gav al den dagligdags lærdom døden og djævelen, men lagde mig efter den dybe, hemmelighedsfulde magi. Jeg overskred menneskenaturens grænser. Jeg tvang en mægtig ånd fra dybet til at krybe for min fod, som en puddelhund, og adlyde mine bud, som min slave; men jeg måtte forpligte mig til at give min krop og sjæl i hans vold, når en vis tid var omme. I den tid, skulle man tro, kunne jeg dog have udrettet noget stort, i det mindste noget større, end de pjalter af menneskeslægtsgenerationer, der hidtil er blæst hen over Jorden. Kunne jeg just ingen ny og bedre verden have skabt, måtte jeg dog kunnet bortsparke den gamle, rådne dyndklump, vi her kryber om på, som myrer og skarnbasser. En storartet, verdensopløftende Antikrist måtte jeg i det mindste kunne være blevet - og hvad drev jeg det til, selv med Satans vold og magt? - Til at blive den jammerlige karl, De her ser, og er så nedladende at grine ud på sit yderste .- En ganske almindelig, liderlig fugl, en svirebroder, der har gjort dumme hokuspokus med studenter og håndværkssvende i kroer og kipper - en Don Juan med doktorhat, der har rejst på galante eventyr gennem verden og gjort en profession af sin meget yndede frækhed - en temmelig gemen forbryder - en borgerlig tragediehelt, som i femte akt falder i skarpretterens hånd. Den eneste forskel er, at min ærede bøddel er den lede Satan selv i egen høje person, som nu ret straks vil give sig den frihed at råbe: "Hid til mig! signor Fauste! Lad mig annamme din pjaltede sjæl!" - her gjorde han en pause, medens han så sig spejdende om, med et karikeret udtryk af angst.

"Hvad pokker!" - udbrød en tysk kunstner til sin sidemand - "har han læst vor store Goethes Faust? Har han den uforskammethed at ville kritisere dens geniale plan?"

"Det er hans eget liv, han kritiserer fortvivlet, den arme djævel!" - svarede den tiltalte. - "Det er hans ramme, bitre alvor; kun narrestemmen gør det til fjas - tys!"

"Han er i sin fulde ret, den Satan! - det må jeg tilstå!" - vedblev pulcinellen igen med frejdig mine. - "Det er efter en frivillig kontrakt, underskreven i bedste form med mit blod og med et par vederhæftige djævle til vitterlighedsvidner. Dog hvad der er ret eller uret, generer mig naturligvis ikke. Hvad der sker, er det rette! siger jeg med en stor filosof. Kan jeg tage løgnens papa ved næsen, skal det være mig en fornøjelse. Han er med al sin magt dog kun en uhyre nullitet i grunden; men det er jeg selv og alt, hvad Fanden kan tage, desværre jo også. Prøve kræfter med ham vil jeg dog og sælge ham mit lumpne liv så dyrt som muligt!"

Han trak nu sin kårde, ridsede en kreds omkring sig med dens spids og stillede sig midt i kredsen i en trodsende forsvarsstilling. Han lod atter, som han så på sit ur. "Jeg har endnu nogle minutter tilbage" -. vedblev han - "og jeg skal benytte dem til at skrifte ganske oprigtigt for alle disse åndrige velyndere, som jeg ikke vil ulejlige med bønner for min sjæl, men som jeg i alt fald håber med gunstige bifaldsklap og bravoråb ville ledsage mig til Helvede. Jeg er, for min person, fuldkommen moden til denne omflyttelse - eller rettere nedflyttelse i universets store skole og opdragelsesanstalt. Af de syv kardinaldyder er der ikke en eneste, jeg har været mester i; men i mine forsøg har jeg dog haft store mønstre for øje. I visdom tog jeg kong Salomon til mønster; derved kom jeg til den visdom, at al ting i verden og følgelig visdommen selv var idel tant og forfængelighed. Med den visdom gav jeg mig Fanden i vold og blev ikke større mester i mådeholdenhed, end denne vise konge blev det i sit harem. I retfærdighed tog jeg kong David til forbillede, og det gik mig med en hel del dekorerede ægtemænd, som det gik hin mand efter Herrens hjerte - med hr. Urias." Denne frækhed ledsagede han med nogle miner og håndbevægelser, som vakte rå latter blandt almuen.

Tapperheden" - vedblev han, - "er den eneste kardinaldyd, som jeg bilder mig ind at have et lille gran af; men den har man kaldet trods og forstokkethed. I denne dyd tog jeg Fanden selv til mønster. Ingen er dog taprere end den, der tør trodse den Almægtige. - I stedet for tro, håb og kærlighed har jeg naturligvis kun vantro, fortvivlelse og had; men det er jo kun mine egne private, fine følelser, og de kommer ingen ved, mener jeg, uden mig selv.

"Med de syv så kaldte dødssynder er forholdet omvendt," - vedblev han med en stolt og trodsig mine - "dem står jeg ikke tilbage i for nogen ærkebisp. Min stolthed vil jeg ikke af med: Er nogen egenskab superb, må det jo være superbia! Ved den holder jeg endnu mit hoved oprejst, trods syv gange syv millioner dødssynder, om de var til, og jeg var skyldig i dem alle - trods lige så mange millioner helveder, som det, jeg forlader med Deres filisterverden, og det, jeg fri står på randen af, med min geniale overordentlighed. Hvad jeg mest har forslået tiden med, er hvad min skriftefader kalder luxuria. Dertil regner han for det meste, hvad de franske meget net kalder libertinage. Deri har jeg, som sagt, fulgt den vise kong Salomons og den lystige Don Juans glorværdige eksempler. I frådseri, hvad lærde kalde gula, står jeg vistnok en del tilbage; men drikke vil jeg om kap med Satan selv og hans hele kleresi, NB. når jeg selv må vælge drikkevarerne. - Er jeg praktisk taget en stymper i gerrighed, på grund af min naturlige flothed og temmelig unge alder, så respekterer jeg den dog, som den solideste og varigste af alle de så kaldte lidenskaber, som dog re det eneste, der sætter ild i vore kødklumper. Men hvad jeg har drevet det til et slags mesterskab i, uden al anstrengelse, alene ved naturligt geni, er de dødssynder, man kalder vrede og løgn, men som i mit system kaldes hjerte og hoved. Kan Padre eterno selv vredes og det i al evighed på de arme djævle og vantro slyngler - skulle vi da være mæhæ og ikke blive rasende gale, når nogen slyngel sætter sig op mod vor vilje? Nej, vreden er just stemplet på vor kraft og majestæt, som skabningens herrer! Hvad løgnen angår, så er den for mig den allerhøjeste poesi. Mit hele liv er jo en løgn, vil man sige. Jeg henregnes selv personlig til sagnhistorien eller folkeovertroen, og tager Fanden mig ikke, slår den historiske kritik mig bestemt ihjel, om også den æstetiske lader mig leve med poesien i løgnlivet. Dog denne dødssynd er min allerstørste trøst. Er nemlig hele mit liv en stor løgn, så er det jo også løgn, hvad jeg her står og anklager mig selv for eller praler af i min forvorpenhed: Jeg er måske da endog en eksemplarisk dydig, ung mand, som Satan ikke kan krumme et hår på, og - det er sandt! - min største fortjeneste har jeg rent glemt, formodentlig af beskedenhed: jeg er opfinder af den ædle presse, som hele verden ved; den fortjeneste alene må jo kunne opveje tusinde livs forbrydelser! - Tænk, dyrebareste publikum! Alle trykte bøger og den store bladmagt, som snart vil afsætte alle absolutte suveræner og selv tage plads på deres troner - den verdensbehersker kan man i grunden takke mig, den forsvorne dr. Faust, for. Jeg ser i ånden de uhyre virkninger af min presse: Der er ingen visdom og intet galskab i den menneskelige hjerne, som ikke vil få luft og udsprede sig over verden på mine typevinger. Hvad der flyver ud fra verdensåndens store hjerne vil være herskerbud for alle nerver og muskler i menneskeheden - og kommer ideerne først i næverne, så bliver næveretten først intellektuel, filosofisk og moralsk - så begynder først rigtig den store, blodige kamp for ideer, der skal gennemføres med alle optænkelige mordredskaber og vedvare til verdens sidste dag. Men giv agt, mine herskabeligheder! Der er en lille hage ved denne min fortjeneste: Når Fanden nu om nogle minutter har taget mig, bemægtiger han sig allerførst min presse. Djævelens ideer flyver da verden rundt på mine typer og formæler sig med menneskeåndens; deres yngel vil i årtusinder beherske alle sjæle på Jorden - Helvedes grænser ville udvide sig, og Jorden vil til sidst blive en provins uden konstitution i Satans absolutte monarki. Se! Det bliver på en måde mit værk - jeg er ikke så ringe endda - og gør Fanden mig ikke til kultusminister i sit rige, er han en dosmer. Men min sidste frist er straks udløbet - over min største fortjeneste havde jeg nær glemt min syvende og sidste dødssynd - det er den allerværste - det er den, de lærde kalde acedia - det er den ubekymrethed for, hvad man kalder sjæl og salighed - den dovne melankoli, der siger: Fanden i vold med det hele! Det er juks! - det er denne blaserthed og indolens - denne fem-være-lige-laden, dog uden fred og hvile, der har gjort mig til en ørkesløs grubler og forbitret mig selv al fornøjelse ved min så kaldte ryggesløshed. Men se! Der kommer min dæmoniske kreditor - den hund af en Djævel, jeg har forskrevet mig til! Han ser ud som et jammerligt bønhase-flikværk af et bundtmagerprodukt uden liv og ånd - men lur ham! - i den ubetydeligste skikkelse er han allerfarligst. Forbløffe mig skal han dog ikke! Nu vil jeg kun bede Dem, mine skønsomme velyndere! ikke at spare på Deres ærede lunger og håndlæder, når De ret straks vil have den fornøjelse at se Fanden slæbe af med en sjæl, som ikke er Deres egen!" Under slutningen af pulcinellens tale som dr. Faust, var der langsomt krøbet en uhyre stor puddelhund-skikkelse ind på brædderne. Dens lodne, sorte hud var så slet sammenlappet, at man kunne skimte hans medhjælper, den plumpe blåræder, der var skjult under hundeskindet. Der blev almindelig latter; men under latteren hørtes et kvindeligt skrig.

"Ak, moder! Nu kommer Djævelen og henter ham!" - jamrede en meget smuk, men besynderlig bleg, ung pige, der i en fattig, men broget og fantastisk dragt stod ved en kogende kastaniekedel, hvor hun hjalp en gammel kone med kogningen. Hun stirrede på fjællebodsgøgleren og det store hundeskræmsel, der nærmede sig ham. Der var gru og angst i hendes vildt glødende blik. Det sorte hår flagrede opløst over hendes marmorhvide kinder, og hun strakte hænderne sitrende ud med en bevægelse, som hun ville op på brædderne og forsvare ham.

"Tys, stille, barn! Se ikke på ham!" - sagde moderen og greb hendes hånd - "tager Fanden ham nu, er det løn som forskyldt. Du er ikke den eneste, han har svoret sig Djævelen i vold for at ødelægge. Pas kastanierne, barn! Og se ikke på ham, det uhyre!"

"Stakkels Margarita!" - sagde en medlidende makaroni-kogerske og rørte i sin kedel - "hun var såmænd lige på forstandig, som hun er dejlig, men gik fra vid og sans over hans troløshed, det skarn! - den Hellige Jomfru være hende nådig!"

"Helvedhund!" - råbte nu pulcinellen og stirrede på hundeskræmslet, der snoede sig i bugter rundt om ham og knurrede - "vil du være min herre og dommer? Er du andet end et umælende dyr eller fæhoved af komediant - er du den mægtige ånd, du vil gælde for - så vis dig i din majestæt! Med en ringere natur end min egen, vil jeg hverken skifte ord eller prøve kræfter!"

Hundeskræmslet rejste sig nu på bagbenene. Det havde en hestefod og forfærdelige kløer. Det sprudlede ild af et slags dragesvælg. - Det greb pulcinellen i faustkappen med den ene klo og viste ham med den anden et papir med blodrøde bogstaver.

"Vel! Det har sin rigtighed! Kontrakten er udløbet!" - vedblev pulcinellen og lo vildt med den kvækkende stemme. - "vil du flyve til Helvede med mig på min kappe? Velan!" - han rev kappen af sine skuldre og udbredte den på brædderne. - "det kan ske, når jeg er færdig! og med tilbørlig patos har fremsagt min udgangsreplik for dette æstetisk dannede publikum!"

Idet den unge pige så den oprejste djævleskikkelse og de flammer, den udspyede, styrtede hun med et krampeskrig i moderens arme og blev hastigt bortfjernet.

Pulcinellen studsede for et øjeblik, men var straks inde igen i sin rolle. Dog nu var det, som gøgleren i ham pludselig var forsvundet, og den ødelagte kunstnerånd atter ville udtræde af sin ruin. Han fo'r med hånden over munden og borttog uden tvivl det skjulte instrument, der vanheldede hans stemme. Han vendte sig mod djævleskikkelsen med sand tragisk højhed i blik og miner, og med sin smukke, naturlige stemme, uden spor af ironi og travestering, fremsagde han på italiensk i ubunden stil den glimrende replik i Byrons Manfred, hvormed helten i sin dødsstund trodser dæmonen, han har forskrevet sig til, og ligesom tilintetgør ham. Han ser dæmonernes fyrste for sig, men træder ham under øjne med sin åndsoverlegenhed; han føler en større magt i sin egen vilje, end alle dæmoners tilsammen. Han bøjer sig kun for nødvendigheden i den undergang, han selv med frihed har valgt og beredt sig, medens han endog til sidst med æteistisk overmod afviser enhver åndemagt udenfor sit eget væsen. "Hvad jeg har øvet - er øvet!" - lød det med sandt tragisk udtryk fra skuespillerens læber, og - med en sandhed, som om han udtalte sin egen dybeste følelse, tilføjede han med hånden knuget mod sit bryst: " Jeg føler en kval her, som du hverken kan forøge eller formindske." Men nu løftede han sit hoved med en kraft og stolthed, som syntes at trodse den evige dommer selv med de fordømte, og med afsindig selvmodsigelse vedblev han: "Den udødelige ånd er ansvarlig for sig selv, men ikke for dig eller nogen anden fordømt! - Den er sit eget ophav, sin egen tilintetgører - hverken tidens eller rummets træl - den afryster sin dødeligheds slør og bliver hvad den er i al evighed." Han syntes at vokse til en kæmpe, uagtet han var ligbleg, men sank pludselig sammen, som af gru over sig selv. "En ruin er jeg - det ved jeg!" - sagde han med dyb, næsten døende stemme - "men du var ikke min sjæls forstyrrer; det var jeg selv. - Jeg var ene og vil være ene. Bort, du overvundne! - dødens hånd knuger mig - men ikke din!" Han havde atter hævet sig i al sin kraft. Med et voldsomt stød nedstyrtede han nu djævleskikkelsen, hvis skjulte statist forskrækket tog flugten og lod sin lodne hud tilbage.

Tilskuerne lo og klappede; men man holdt pludselig inde; for nu begyndte den dødblege pulcinel sin mesterlige efterligning af en døendes miner og bevægelser. Han ville formodentlig, trods det tragiske alvor, der syntes at have overvældet ham, give sin afskedsreplik til verden et komisk udtryk ved den kvækkende pulcinelstemme, og han tog hastigt metalinstrumentet i munden. I det samme hørtes et fjernt skrig endnu af den ulykkelige, vanvittige pige. Gøglerens øjne spilede sig op. Han så ud som en, der kvæles. Hans dødskamp blev nu pludselig så sand og naturlig, som det var tænkeligt. "Jeg dør! - jeg dør!" - skreg han med den pudserlige pulcinelstemme og blev belønnet med stort bifald. "En læge! - en læge!" - skreg han - "en præst!" Og bifaldet blev endnu stærkere.

"Gud forbarme sig! Han har dog aldrig sunket sin k vækkepibe?" - udbrød en stemme blandt kunstnerne; men den overdøvedes af det stormende bifald.

"Han g jer det mesterligt! - mageløs sandt!" råbte man og klappede.

"Evige Fader!" - stønnede han endelig, som med det sidste åndedrag - "tilgiv - tilgiv - at jeg ikke tror på dig! - tilgiv og frels!"

"Bravo, nar! Bravo, pulcinel!" lød det rundt om ham, og han styrtede nu om som et lig.

Bifaldet vedblev en tid lang.

Da man endelig blev træt af at råbe bravo, hørte man med forfærdelse, at den ulykkelige pulcinel denne gang havde givet sin dødsscene for alvor, og at pulcinelstemme-instrumentet var kommet ned i hans hals og havde kvalt ham. Det tilsyneladende tilfælde havde upåtvivlelig en dybere grund. At den vanvittige piges skrig og en rest af den ædlere natur i den ødelagte kunstners sjæl nærmest havde foranlediget, hvad der var sket, var højst sandsynligt. I den samvittighedens nemesis, der åndelig havde knust ham, under bifaldslarmen for sandheden i hans dødskamp-spil, så mangen alvorlig tilskuer et vistnok grueligt, men også trøstende bevis på, at den dybere følelse i ham ikke aldeles var forsvundet, og at han dog havde forladt denne verden med et slags anger over sit ryggesløse levnet.

På Piazza Navona så man aldrig mere den smukke, blege pige ved kastaniekedlen. Det skrig af hende, der havde dræbt pulcinellen, havde været ledsaget af hendes sidste suk og hendes bøn til den Hellige Jomfru for hans sjæls frelse.

Om "Efterladte Eventyr og fortællinger"

Forfatter: B. S. Ingemann (1789-1862)
Org.titel: Efterladte Eventyr og Fortællinger
Org. udg.: C. A. Reitzel København 1864
Denne udgave efter: se noter
Redigeret af: Kim N. Jensen
Forside: Kim N. Jensen

ISBN 978-87-7979-083-4

© 2005 eBibliotek 1800
www.ebib1800.dk

eBibliotek 1800 logo