Forside

Anonym (Charles Fox)

Sweeney
Todd

eBibliotek 1800

2007

Sweeney Todd

En gyserfortælling fra det gamle London bygget over virkelige begivenheder.

Udgiverens forord

Lad det være sagt med det samme: Dette er ikke den originale "String of Pearls", som udkom som føljeton i The People's Periodical and Library i 1846-47. I 1870'erne skrev Charles Fox, der bl.a. levede af at udgive "penny dreadfuls", altså uge- eller månedsskrifter, der indeholdt noveller og mindre artikler af dramatisk og kuriøst indhold - noget i stil med Ludvig Jordan og Louis de Moulin i Danmark (man kan undre sig over, hvorfor denne populære historie aldrig nåede frem til deres organer) to alternative udgaver efter den oprindelige historie, som han havde købt. Den foreliggende udgave er en let forkortet udgave af Fox' "Sweeney Todd - The Demon Barber of Fleet Street", som udkom i hans "One Penny Weekly - 24 pages of Sensational Romance, with magnificent large coloured picture, presented gratis". 24 sider lyder jo ikke af meget, men der var tale om et blad i noget lignende tabloid format, så man fik en del for pengene.

Fox' udgave er knap så udpenslet voldsom som den originale version - bl.a. skærer Sweeney ikke halsen over på sine ofre. I stedet er der under barberstolen en dyb gang, så han kan regne med, at de brækker halsen - eller i det mindste slår sig bevidstløse, så han kan gå ned og slå dem rigtigt ihjel i ro og mag.

Omvendt er Sweeney endnu ikke udstyret med de "ædle motiver" - hævn for en uretfærdig dom - som nyere udgaver forsyner ham med. Den gamle Sweeney Todd her drives udelukkende af grådighed og almindelig afsky over for menneskeheden som helhed og Londons indbyggere i særdeleshed.

Uanset alle undskyldninger, er Sweeney Todd en god historie, så rigtig god fornøjelse med denne udgave af Sweeney Todd - den djævelske barber i Fleet Street!

Og se dig godt for, næste gang du skifter frisør!

Udgiveren

Kapitel 1

LYT! Den gamle St. Dunstan-kirke forkynder, at klokken er tolv, og knap er ekkoet af timeslagene ebbet ud, næppe er uret på Lincoln's Inn færdig med at slå det samme timeslag, før Bell Yard ved Temple Bar forvandles til eet uroligt røre af mennesker.

Hvilken løben af fødder, hvilken tale og latter, hvilken masen og skubben, og hvilke snedige manøvrer bruges der ikke af nogle af de stærkeste for at komme før de svagere!

Og de fleste kommer fra Lincoln's Inn, unge og gamle - flest af de førstnævnte ganske vist, men der kommer nu heller ikke så få fra de nærliggende, til juraen indviede, institutioner; Temple bidrager til antallet, og fra den fjernereliggende Gray's Inn kommer der også en pæn hob.

Er der da ildløs? Er der slagsmål? Eller sker der mon noget helt tredie, der er tilstrækkeligt ophidsende eller særegent til at kunne hidse de yngre medlemmer af sagførerstanden til en sådan grad af galskab? Nej, det er ikke noget af den slags, og der er heller ikke nogen fed sag under opsejling, som man skal ile for at sikre sig sin del i, og som i hænderne på en kløgtig jurist kunne komme til at kaste pænt af sig. Nej, dette oprør har udelukkende en fysisk årsag, og al dette leben og løben - al denne tumult - al denne masen og støden, latter og råben, skyldes udelukkende - at man kappes om, hvem der når først hen til mrs. Lovetts postejbageri!

Ja! På den venstre side af Bell Yard, på hjørnet af Carey Street fandtes på den tid, vi her fortæller om, et af de mest berømmede udsalg af lamme- og flæske-postejer, London nogensinde har kunnet opvise. Høj og lav, rig og fattig, alle undte det deres søgning; dets berømmelse var spredt vidt og bredt; og det var alene fordi den første portion postejer blev serveret klokken tolv, at der var en sådan tilstrømning af personer fra den juridiske verden.

Deres berømmelse rakte vidt omkring. O, disse herlige, delikate postejer! De havde en duft, der ikke blev overgået af noget andet, og som andre postejbagere kun sjældent nåede; dejen var af en yderst delikat sammensætning, og blandede sig med aromaen fra en herlig sovs, der unddrager sig enhver beskrivelse; fedt og magert i en såre kunstnerisk sammenblanding.

Disken i Lovetts forretning var formet som en hestesko, og den yngre generation fra Temple og Lincoln's Inn havde for vane at sidde i en lang række omkring den, medens de indtog deres postejer og snakkede muntert om dette og hint.

Der fandtes skam også en fru Lovett; men så meget havde vor gunstige læser vel allerede gættet, for kun en kvindehånd kunne have stået bag fremstillingen af disse postejer - og denne kvinde var tilmed ung, trivelig og så godt ud. Ja, fru Lovett var netop sådan; og ethvert af de unge skud på sagførernes stamme lod sig charmere, medens han indtog sin postej, og frydede sig ved forestillingen om, at den søde fru Lovett havde lavet netop denne postej særligt til ham, og at skæbnen eller Forsynet havde sørget for, at den endte netop i hans hænder.

Og det var forunderligt at se, med hvilken upartiskhed og takt den smukke postejbagerske fordelte sine smil blandt sine beundrere, så ingen kunne sige, at han blev forfordelt, medens det også omvendt ville være særdeles vanskeligt for nogen af dem at påstå, at han var den foretrukne.

Det var jo såre smukt, men samtidig irriterende for alle andre end fru Lovett, for hvis skyld de unge mænd lod sig opirre til en for hende særdeles indbringende kappestrid, fordi nogle af dem troede, at den der spiste flest postejer, sandsynligvis ville være den, der opnåede flest smil fra damen.

Nogle af hendes mest ivrige beundrere spiste af denne årsag så mange postejer, at de var nærved at revne. Men der var også andre, mænd med en mere filosofisk indstilling til tingene, som kun kom for postejernes skyld, og var fuldstændig ligeglade med mrs. Lovett.

De erklærede, at hendes smil var koldt og ubehageligt - at det kun var at se på hendes læber, og ikke kom fra sjælen - at det var en balletdansers stive smil, hvilket er et af de mindst muntre syn, man kan finde.

Så var der også nogle, som gik endnu videre, og som, skønt de indrømmede, at hendes postejer var fremragende og kom hver dag for at nyde dem, svor på, at mrs. Lovett havde en mørkere side, og at de tydeligt kunne se, hvilken simpel, overfladisk ting hendes lokkende blikke i virkeligheden var, og at der "lurede en djævel i hendes øje", som, hvis den endelig engang blev vækket, ville vise sig i stand til nogle ganske alvorlige ting, og måske ikke nemt lod sig undertrykke igen.

Men fem minutter over tolv var pladserne omkring mrs. Lovetts disk altså fyldte, og den krydrede damp fra de varme postejer bølgede duftende ud i Bell Yard, hvor den lod sig indsnuse af mangen en forbipasserende, sulten stakkel.

"Hør, Tobias Ragg," sagde en ung mand med munden fuld af postej, "Hvor har du været, efter at du forlod mr. Shaw? Jeg har ikke set dig i de sidste dage."

"Næh," sagde Tobias, "jeg har optaget en anden levevej; i stedet for at være sagfører og hjælpe til med at barbere klienterne vil jeg nu barbere sagførerne. En skinkepostej til en penny, hvis De vil være så venlig, mrs. Lovett. Åh! Hvad skulle vi dog gøre, hvis der ikke fandtes postejer som disse? Hva'beha'r, master Clift?"

"Ja, de er gode, det ved vi jo, Tobias. Men du vil altså være barber?"

"Ja, jeg er blevet ansat hos Sweeney Todd, barberen i Fleet Street, lige overfor St. Dunstans."

"Nej, det er du da vel ikke! Nå, men jeg skal til selskab her i aften, og skal følgelig både friseres og barberes. Jeg tror, jeg vil unde din mester min søgning." Tobias lagde munden tæt op til øret på den unge sagfører og hviskede: "Gør det ikke." Så lagde han sine fingre mod læberne og forsvandt. Da han lidt senere var på vej ind i barberforretningen, syntes han at han hørte en sær, skrigende lyd derinde fra. Instinktivt veg han et par skridt tilbage; så gik han atter fremad og ind i forretningen.

Det første der fangede hans opmærksomhed var en hat, der lå på et lille bord med en smuk spadserestok med guldhåndtag oven på.

Den stol, hvor kunderne sædvanligvis sad, når de lod sig barbere, var tom; Sweeney Todds ansigt viste sig netop i døren ud til baglokalet med det mest mærkværdigt gyselige udtryk.

"Nå, Tobias," sagde han, idet han kom ud, og gned sine store hænder mod hinanden, "nå, Tobias! Du kunne altså ikke modstå postejbageriets fristelser?"

"Hvor ved han det fra?" tænkte Tobias. "Ja, sir, jeg har være i bageriet, men jeg blev der ikke ret længe."

"Hør, Tobias, det eneste, der kan undskylde dine forsinkelser, når du er ude i mit ærinde, er hvis du henter dig en af mrs. Lovetts postejer; dét vil jeg se gennem fingre med, så tænk ikke mere over det. Er de ikke rigtig lækre, Tobias?"

"Jo, mester, dét er de. - Men er der ikke en herre, der har glemt sin hat og sin stok?"

"Jo," sagde Sweeney Todd, "det har han."

Og i samme øjeblik løftede han stokken og gav Tobias et slag med den, der strakte ham til gulvet. "Anden lektion til Tobias Ragg, som skal lære ham at undlade at gøre bemærkninger om ting, der ikke kommer ham ved. Du kan tænke, hvad du lyster, Tobias Ragg, men du siger kun det højt, som jeg vil have."

"Jeg finder mig ikke i det," råbte drengen, "jeg vil ikke lade mig mishandle på den her måde; det si'r jeg Dem, Sweeney Todd, det vil jeg altså ikke."

"Så det vil du ikke? Har du da glemt din moder?"

"Du siger, du har magt over min moder; jeg ved ikke, hvilken slags magt det er, og jeg kan og vil ikke tro på det; jeg forlader pladsen, og så må der ske, hvad der vil. Jeg vil hellere stå til søs end at blive sådan et sted som det her."

"Åh, så det vil du. Jamen, i så fald, Tobias, må du og jeg hellere se at komme til en forståelse. Jeg skal sige dig, hvilken slags magt jeg har over din moder, og så vil du måske være tilfreds. Sidste vinter, da frosten havde varet ved i fulde atten uger, og du og din moder sultede, var hun ansat til at gøre rent hos mr. King i Temple, en koldhjertet, streng mand, der aldrig tilgav nogen eller noget i hele sit liv, og heller aldrig vil komme til at gøre det."

"Det kan jeg godt huske," sagde Tobias, "vi manglede mad, og vi skyldte en hel guinea væk til husleje, men moder lånte pengene og betalte med dem, og så hun fik en ny stilling, der hvor hun er nu."

"Nå, det tror du? Huslejen blev ganske vist betalt; men, Tobias, min dreng, lad mig hviske dig et par ord i øret - hun tog en sølvkandelaber fra mr. Kings værelser for at kunne betale den. Jeg ved det. Jeg kan bevise det. Tænk over det, Tobias, og tag dig vel i agt."

"Hav medlidenhed med os," sagde drengen, "de ville slå myrde for det!"

"Myrde hende!" skreg Sweeney Todd, "ja, det ville de bestemt, de ville hænge hende - hænge hende, siger jeg; og tænk så på, at hvis du opfører dig sådan, at jeg bliver tvunget til at nævne dette her for nogen, så er det dig, der er din moders bøddel. Jeg kan lige så godt lade mig hverve til stedfortræder for bøddelen, og få det overstået med det samme."

"O rædsel!"

"Nå, det kan du ikke lide? Nej, det kan du vist slet ikke lide. Hold dig altså i ro og pas på, hvad du siger, så har du intet at frygte. Men tving mig ikke til at gøre noget, der vil være både forfærdeligt og afgørende."

"Jeg vil intet sige - jeg vil intet tænke!"

"Det var en god dreng! Tag nu og læg den hat og stokken ind i skabet derovre. Jeg vil gå ud en kort stund; hvis nogen kommer forbi, så sig til dem, at jeg er ude og ikke kommer tilbage den næste time eller måske længere, og så kan du i mellemtiden passe forretningen."

Om "Sweeney Todd"

Forfatter: Anonym (Charles Fox)
Org.titel: Sweeney Todd - The Barber of Fleet Street
Org. udg.: A. Ritchie London 1881
Denne udgave efter: Tekstudgave fra Project Gutenberg Australia
Oversætter: Kim N. Jensen (1955-)
Forside: Efter titelblad til skuespillet "Sweeney Todd" af George Dibdin Pitt (1847)

ISBN 978-87-7979-141-1

© 2007 eBibliotek 1800
www.ebib1800.dk

eBibliotek 1800 logo