Forside

Charles Dickens

Mrs.
Lirripers værelser

eBibliotek 1800

2012

Mrs. Lirripers værelser

1. Hvorledes mrs. Lirriper fører forretningen

Hvem der skulle ville indlade sig på det plageri, at leje værelser ud, hvis det ikke var en enlig kone, der skulle tjene sit brød derved, kan jeg ikke forstå, min pige; undskyld min familiaritet, men det falder mig så naturligt i mit eget lille værelse, når jeg ønsker at åbne mit hjerte for dem, jeg kan stole på, og jeg ville rigtignok ønske, at det var alle mennesker; men det er ikke tilfældet, for prøv blot på at sætte en plakat i vinduet med værelser tilleje og lad uret stå på kamingesimsen, og borte er det, når du vender dig om. Hvor net hans væsen end er, og det, at personen er af dit eget køn, er ingen garanti, som jeg i form af en sukkertang kan bevidne, for den dame (og det var en fin dame) fik mig til at løbe efter et glas vand under påskud af, at hun ventede sig, og hun ventede også noget, men det var at komme i forbedringshuset.

Nr. 81 Norfolk Street, Strand - beliggende midtvejs mellem City og St. James og ikke fem minutters gang fra hovedforlystelsesstederne - er min adresse. Jeg har haft dette hus til leje i mange år, hvad sognets skattebog kan bevise, og jeg kunne ønske, at min vært tænkte lige så meget på det som jeg, men, Gud velsigne dig! ikke et halvt pund maling vil han sætte på det, om det så gjaldt hans liv, eller så meget som en eneste tagsten, min pige, om hun så ville falde på knæ for ham.

Du har aldrig fundet nr. 81 Norfolk Street, Strand averteret i "Bradshaws Ledsager på Jernbanen", og med Guds hjælp vil du heller aldrig finde det. Der er dem, som ikke synes, det er at nedværdige sig, at lade deres navne trykke og endog at gå til den yderlighed, at lade tegne et portræt af huset, som ikke ligner, med en klat i hvert vindue og en karet med fire heste for døren, men hvad der passer sig for Wozenhams længere nede i gaden, passer sig ikke for mig, da miss Wozenham har sin mening og jeg min, skønt når det kommer til systematisk at underbyde mig, hvad jeg kan gøre min ed på i en ret, og hvad der fremstiller sig i en sådan form: "Hvis mrs. Lirriper forlanger atten shilling om ugen, gør jeg det for femten shilling og seks pence," så ved jeg nok, hvem der er ærligst, og hvad det angår med luftige soveværelser og en vægter altid tilstede om natten, da duer værelserne ikke, og det er vås med vægteren.

Det er nu fyrretyve år siden, at jeg og min stakkels Lirriper blev gift i St. Clements' Danes, hvor jeg nu har plads i en god stol med godt selskab og min egen sivmåtte og holder af aftengudstjenesten, når der ikke er for mange folk. Min stakkels Lirriper var en smuk mand med et glødende blik og en stemme, så blød som et musikalsk instrument gjort af honning og stål; men han havde altid levet højt, da han var handelsrejsende og rejste på, hvad han kaldte en kalkovnsvej - "en tør vej, min kære Emma," plejede min stakkels Lirriper at sige til mig, "hvor jeg må få støvet ud af halsen ved at drikke hele dagen og den halve nat, og det tærer på mig, Emma" - og dette førte til, at han ødelagde sine penge, og han kunne have ødelagt bommen med, da den frygtelige hest, som aldrig ville stå stille et eneste øjeblik, gav sig til at løbe, men det var nat, og bommen var lukket, og følgelig blev min stakkels Lirriper og giggen knust og talte aldrig et ord mere. Han var en smuk mand med et godt hjerte, men hvis man var kommet dengang, kunne man ikke have hørt hans bløde stemme, og i det hele anser jeg fotografier for at mangle blødhed, og de får desuden en til at se ud som en nypløjet ager.

Da min stakkels Lirriper var i gæld og blev begravet i Hatfield kirke i Hertfordshire, ikke at det just var hans fødested, men han var kommet til at holde af værtshuset, fordi vi var der på vor bryllupsdag og tilbragte fjorten af de lykkeligste dage der, gik jeg rundt til kreditorerne og sagde: "Jeg ved, at jeg ikke er ansvarlig for min afdøde mands gæld; men jeg ønsker at betale den, for jeg er hans ægteviede kone, og hans gode navn er mig kært. Jeg vil leje værelser ud, og hvis jeg er heldig, skal hver skilling, som min afdøde mand skylder bort, blive betalt med denne min højre hånd." Det tog lang tid at gøre det, men det blev gjort, og da den sølvflødekande, som er imellem sengen og madrassen i mit eget værelse (ellers havde den nok fået ben at gå på), blev overrakt mig af herrerne med indskrift: "Til mrs. Lirriper som et tegn på agtelse for hendes hæderlige opførsel", var det for meget for mine følelser, indtil mr. Betley, som dengang boede hos mig og holdt af at spøge, sagde: "Vær i godt humør, mrs. Lirriper! De skulle anse det, som om det kun var Deres dåb, og som kanden var en faddergave." Og det hjalp mig, og jeg bryder mig ikke om at tilstå for dig, min pige, at jeg da kom et stykke smørrebrød og lidt vin i en kurv og tog en udvendig plads ned til Hatfield kirkegård, hvor jeg kyssede på fingeren og lagde den med et stolt hjerte på min mands grav, skønt det havde taget mig så lang tid at betale gælden, at min forlovelsesring var blevet ganske tynd af slid, da jeg lagde den på det grønne græs.

Jeg er nu en gammel kone, og min skønhed er borte, men det er mig, min pige, der over sofaen, og man sagde, det lignede i de tider, da man betalte tyve daler for elfenben og ikke vidste, hvordan man kom til at se ud, og det fik en til at være forsigtig med, om man hængte det op eller ikke, for folk blev undertiden så flove, når de gættede fejl og tog det for en andens; og der var engang en vis mand, som havde sat sine penge i en humleforretning, og han kom en morgen for at betale leje, for han boede på anden sal, han ville have taget det ned af krogen og puttet det i lommen - af k. sagde han til originalen; du forstår det nok, min pige - kun var der ingen blødhed i hans stemme, og jeg ville ikke lade ham gøre det; men hans mening om det kan du slutte dig til, eftersom han sagde til det: "Tal til mig, Emma!" hvilket jo rigtignok ikke var nogen meget fornuftig bemærkning, men dog et bevis for, at det lignede, og jeg tror også, det lignede, da jeg var ung og havde den slags snørliv på.

Men det var om at udleje værelser, at jeg havde i sinde at tale, og jeg bør da også forstå mig noget på den forretning, da jeg har været i den så længe, for det var i begyndelsen af mit ægteskabs andet år, at jeg mistede min stakkels Lirriper, og jeg nedsatte mig straks i Islington og kom senere hertil, hvilket bliver to huse og otte og tredive år og mange tab og megen erfaring.

Piger er éns første prøvelser efter møbler og de prøver én endnu mere end, hvad jeg kalder de omvandrende kristne; skønt hvorfor de strejfer jorden rundt og ser på værelser og prutter om prisen, uden at de nogensinde har drømt om at leje dem, da de allerede har værelser, er en gåde, som jeg ville være taknemmelig for at få løst, hvis det kunne ske ved et mirakel. Det er vidunderligt, at de lever så længe og trives så godt ved det, men jeg formoder, at motionen gør det sundt, idet de banker så meget på og går fra hus til hus og op og ned ad trapperne hele dagen, og at de så agerer så nøjeregnende og så punktlige, er noget højst besynderligt, for de ser på deres ure og siger: "Kunne De lade være at bortleje disse værelser førend i morgen formiddag klokken tyve minutter før elleve, og kunne min ven fra landet få en jernfeltseng sat ind i det øverste lille værelse, hvis han skulle forlange det?" Medens jeg var ny i det, plejede jeg at tænke mig om, inden jeg lovede, og at plage mig med alle slags beregninger og at ærgre mig over de mange skuffelser; men nu siger jeg: "Det er der ikke det mindste i vejen for", idet jeg vel ved, at det er en omvandrende kristen, og at jeg aldrig får mere at høre om ham. Ja, nu kender jeg endog de fleste af de omvandrende kristne af ansigt, ligesom de også kender mig, for det er deres skik, når de spadserer rundt i London, at komme omtrent 10 gange om året til det samme hus, og det er meget mærkeligt, at det bliver i familien, og at børnene bliver det samme; men selv om det ikke var således, skulle jeg ikke så snart høre om vennen fra landet, førend jeg ville nikke til mig selv og sige indvendig: "Du er en omvandrende kristen". Om det forresten, som man siger, er velstående folk, som ynder fast beskæftigelse og forandring af opholdssted, skal jeg lade være usagt.

Piger er, som jeg begyndte med at sige, éns første og ens sidste plage, de er ligesom ens tænder, der begynder med krampe og aldrig holder op med at pine en fra de kommer til de går, og så vil man endda ikke af med dem, og selv om man får én med god vilje, så får man et smudsigt ansigt med, og beboerne holder naturligvis ikke af, at deres besøgende bliver vist ind med en sort smøre over næsen eller sodede øjenbryn. Hvor de får alt det sorte fra er en gåde, som jeg ikke kan løse, som tilfældet var med den villigste pige, der nogensinde kom forsulten ind i et hus, så villig en pige, at jeg kaldte hende Villige Sophie, og altid lå hun nede på sine knæ og skurede tidlig og silde, og altid smilede hun, men med et sort ansigt. Og jeg siger til hende: "Hør nu, Sophie, min gode pige, sæt en bestemt dag til at pudse kakkelovne og hold dig ellers borte fra sværten og børst ikke dit hår med bunden af kasserollerne og rør ikke ved lysetanderne, og så er det klart, at det ikke længere kan finde sted." Dog var det altid på hendes næse, som, da det var en bred opstopper, syntes at gøre sig til af det, og fik en udmærket logerende til at sige op. Og hans ord var disse: "Mrs. Lirriper, jeg er kommet så vidt, at jeg kan indrømme, at sorte også er mennesker, men så må det sorte være naturligt og ikke kunne gnides af." Følgelig satte jeg stakkels Sophie til et andet arbejde og forbød hende at lukke op eller komme, når de ringede på værelserne; men hun var så usalig villig, at intet kunne få hende fra at flyve op ad køkkentrappen, så snart hun hørte en klokke. Jeg sagde til hende: "O, Sophie! Sophie! I den Almægtiges navn, hvor kommer det alt sammen fra?" hvortil den ulykkelige gav sig til at græde ved at se mig så vred og svarede: "Jeg fik en mængde sort i mig, da jeg var et lille barn, fordi jeg blev meget forsømt, og jeg tror, det må være det, som nu arbejder sig ud, og da det blev ved at arbejde sig ud af den stakkel, og da jeg ikke havde anden fejl at finde hos hende, siger jeg: "Hvad ville du synes, Sophie, om jeg hjalp dig bort til New South Wales, hvor der måske ikke vil blive lagt mærke til det?" - Og heller ikke har jeg nogensinde fortrudt de penge, som jeg gav ud for hende, for hun giftede sig med skibskokken på rejsen (han var selv en mulat) og blev lykkelig, og så vidt jeg har hørt, var der aldrig nogen, der lagde mærke til det derovre.

Hvorledes miss Wozenham længere nede i gaden kunne finde det overensstemmende med sine følelser som dame (hvad hun nu ikke er), at lokke Mary Ann Perkinsop fra min tjeneste, må hun bedst vide selv, jeg kender ikke og ønsker ikke at kende folks mening om miss Wozenham. Men skønt jeg opførte mig smukt imod Mary Ann Perkinsop, opførte hun sig ikke smukt imod mig, og hun var mange penge værd, således som hun kunne sætte sig i respekt hos de logerende uden at jage dem bort, for logerende ringede meget mindre på Mary Ann, end jeg nogensinde har oplevet før, og det kom sig af den ro, der var over hende, fordi hendes fader var gået fallit som spækhøker. Det var, fordi Mary Ann så så respektabel ud og var så alvorlig, at hun overvandt den værste herre, jeg nogensinde har haft at gøre med, og intet lam kunne være blidere, end han blev, indtil jeg senere hørte, at miss Wozenham tilfældigvis gik forbi og så Mary Ann købe mælk hos mælkemanden, som var meget ligefrem mod alle de andre piger i gaden, men som en billedstøtte overfor hende, så Mary Anns nytte, når man havde logerende, og gik så vidt, at hun bød hende to pund mere om halvåret. Følgelig kommer Mary Ann en dag til mig og siger: "Vil de se Dem om efter en anden om en måned fra i dag, mrs. Lirriper, for det har jeg allerede gjort", hvilket gjorde mig vred, og det sagde jeg hende, og så gjorde hun mig endnu mere vred ved at insinuere, at det var nødvendigt for hende, da hendes fader var gået fallit som spækhøker.

Jeg forsikrer dig, min kære, at det er en meget vanskelig ting at bestemme, hvad slags piger man skal give fortrinnet, for hvis de er livlige, ringer man på dem, til de styrter, og hvis de er langsomme, er der ingen ende på klager over dem; og hvis de har smukke øjne, gør herrerne kur til dem, og hvis de er smukke, prøver de damernes hatte for spejlet, og hvis de er musikalske, kan man ikke holde dem borte fra lirekasserne, og deres hoveder skal altid ud af vinduerne. Og hvad så herrerne holder af hos en pige, holder damerne ikke af, hvilket giver god anledning til stridigheder, og så er der hidsighed, skønt så hidsig som Caroline Maxey håber jeg rigtignok ikke ofte. En smuk, sortøjet pige var Caroline, og velbygget var hun, hvad man måtte bekende, når hun blev vred og slog om sig, som hun gjorde for alvor, da et nygift par kom for at bese London på første sal, og damen var meget stolt, og man antog, at hun ikke holdt af Carolines skønhed, fordi hun ikke havde noget til overs selv, men i alt fald tirrede hun Caroline, det er vist. Så kommer Caroline en dag løbende ned i køkkenet til mig og siger: "Den kælling på første sal, mrs. Lirriper, driller mig, så jeg ikke kan holde det ud."

"Forløb dig ikke, Caroline," siger jeg, "men styr dit heftige sind."

"Det har De ret i, mrs. Lirriper, det vil jeg." og så bandede hun, så man gerne kunne have slået mig ned til jordens centrum med en fjeder, da jeg hørte det. "Jeg skal nok lære hende," siger hun. Så farer hun skrigende og skrålende op ad trapperne, og jeg fulgte så hurtigt efter, som mine skælvende ben kunne bære mig; men førend jeg kom ind i værelset, lå dugen med det lyserøde stel på gulvet med et knald og det nygifte par på ryggen i kaminen, han med ildtangen og ildskuffen og et fad agurkesalat på maven, og en Guds lykke var det, at det var sommer.

"Caroline," siger jeg, "vær rolig," men hun river kappen af mig og bider den itu, da hun går forbi mig, styrter sig så over den nygifte dame, tager hende i begge ørene og slår hende med hovedet ned i tæppet. "Mord" skreg de hele tiden. Politibetjente løb hen ad gaden, Wozenhams vindue (tænk dig mine følelser, da jeg fik det at vide) blev lukket op, og miss Wozenham råbte fra altanen med krokodilletårer: "Det er mrs. Lirriper, som har gjort én gal - det har jeg altid tænkt - red hende, politibetjent." Der var fire af dem, og Caroline stod bag ved sekretæren og angreb dem med ildtangen, og da de havde taget den fra hende, slog hun om sig med hænderne. Men jeg kunne ikke tåle at se den stakkel blive ilde behandlet og revet i håret, da de fik bugt med hende, og så sagde jeg: Hr. politibetjente, husk på, at hun er af samme køn som eders mødre og søstre og kærester, og Gud velsigne dem og eder!" Og der sad hun på jorden med håndjern på, og alt, hvad hun sagde, var: "Det gør mig ondt, mrs. Lirriper, at jeg har gjort Dem noget, for De er en god, moderlig gammel én," og det fik mig til at tænke på, at jeg ofte havde ønsket at være moder, og hvorledes ville jeg have følt mig, hvis jeg havde været den piges moder! Nå, du ved, det viste sig på politistationen, at hun havde gjort det før, og hun blev sat i fængsel, og da hun skulle ud, traskede jeg om aftenen hen til fængselsporten med en lille smule i min kurv, for at give hende lidt styrke til at begynde forfra igen, og der traf jeg en meget pæn kone, som ventede på sin søn, og en fæl en var han med sine lasede støvler. Caroline kom da ud, og jeg siger: "Caroline, kom med mig og sæt dig ned ved muren, hvor der er lidt afsides og spis lidt af det, jeg har bragt med mig, det vil gøre dig godt." Og hun slår armen om min hals og siger hulkende: "O, hvorfor er De ikke en moder, når der er sådanne frygtelige mødre til!" Og et minut efter begyndte hun at le og sagde: "Rev jeg virkelig Deres kappe itu?" Og da jeg sagde ja, lo hun igen og sagde, medens hun klappede mig på kinden: "Hvorfor har De da sådanne underlige gamle kapper på, kære gamle? Hvis De ikke havde haft sådan en underlig gammel kappe, tror jeg ikke, at jeg skulle have gjort det." Tænk blot engang! Intet kunne få hende til at sige, hvad hun havde i sinde at gøre, og vi skiltes ad. Hun var meget taknemmelig, og kyssede min hånd, og jeg hverken så eller hørte mere til den pige, undtagen at jeg tror, at en meget smuk kappe, som blev bragt mig uden navn en lørdag aften i en kurv af en uforskammet knægt med snavsede sko på de rene trapper, var fra Caroline.

Hvad man udsætter sig for, min pige, i retning af skændig mistanke, når man giver sig af med at leje værelser ud, har jeg ikke ord til at sige; men jeg har aldrig været så uærlig at have to nøgler, heller ikke vil jeg gerne tro det om miss Wozenham længere nede i gaden, og jeg håber inderligt, at det ikke er således, skønt penge må jo dog rigtignok komme et sted fra, og man kan ikke formode, at låse er sat på for ingenting. Det er tungt, at logerende altid tror, at man vil narre dem, men som major Jackman siger til mig: "Jeg kender denne runde verden, mrs. Lirriper, og den er ens alle vegne." Og mange gange har majoren bragt mig i godt humør, for han er en klog mand, der har set meget. Ak ja! det er nu tretten år siden, skønt det synes som i går, at jeg sad i det åbne salsvindue en aften i august (de to salsværelser stod dengang ledige) og læste i avisen, da jeg hørte en herre komme hen ad gaden i største raseri. "Jeg vil," siger han højt og knuger sin stok, "Jeg vil min salighed gå til mrs. Lirriper. Hvor bor mrs. Lirriper? Idet han derpå ser sig rundt og får øje på mig, taget han hatten så dybt af, som om jeg havde været dronning og siger: "Undskyld min næsvished, frue, men kunne fruen ikke sige mig, hvor der bor en velbekendt og højtagtet dame ved navn Lirriper i denne gade?" Lidt forlegen, men jeg må tilstå, også smigret tog jeg mine briller af og sagde: "Mrs. Lirriper, det er mig." "Mærkværdig!" sagde han. "Jeg beder hundrede tusinde gange om forladelse! Turde jeg bede Dem, frue, om at have den godhed at lade en af tjenerne åbne døren for en herre, der søger værelser, og hvis navn er Jackman?" Jeg havde aldrig hørt navnet før, men en høfligere herre håber jeg aldrig at se, for han siger: "Det smerter mig frue, at De selv åbner døren for en, der ikke er værdigere end Jemmy Jackman. Efter Dem, frue. Jeg går aldrig foran en dame." Så kommer han i stuerne, og han snuser og siger: "Ah! Det kalder jeg værelser! Ikke mugne skabe," siger han, "men sale og ingen lugt af kulsække." Da det nu er blevet bemærket af én, som er uvenligt stemt mod nabolaget, at der altid lugter af kulsække, hvilket kunne være logerende ubehageligt, siger jeg blidt men fast til majoren, at jeg tror, han taler om Arundel eller Surrex eller Howard, men ikke om Norfolk. "Frue," siger han, "jeg tænker på Wozenhams længere nede i gaden - De kan ikke gøre Dem noget begreb om, hvorledes der er hos Wozenhams, frue - det er en uhyre kulsæk, frue, og miss Wozenham har et væsen som en kvindelig kulsjover. Af den måde, hvorpå hun har omtalt Dem, frue, ved jeg, at hun ikke forstår, hvad en dame er, og af den måde, hvorpå hun har behandlet mig, ved jeg, at hun ikke forstår, hvad en herre er - jeg hedder Jackman, frue - og hvis De vil vide mere om mig, end jeg allerede har sagt, så vil jeg henvise Dem til Londons bank! Den kender De måske!" Således var begyndelsen til, at majoren kom til at bebo de to bedste værelser, og fra den tid til nu har han altid været en fortræffelig og punktlig logerende i alle henseender, undtagen en, som jeg ikke behøver nærmere at gå ind på. Men det godtgjorde han ved at være en beskytter og altid rede til at påtegne mandtalslister, og engang greb han en ung mand med stueuret under sin kappe, og engang slukkede han med sine egne hænder og uldne tæpper skorstensilden, og altid var han en fuldkommen gentleman. Og det, at miss Wozenham beholdt hans kuffert og paraply, var just ikke meget pænt, skønt det kan have været efter lov og ret, og majoren er så meget kavaler, at uagtet han langtfra er høj, synes han næsten at være det, når han har flipper og frakke på; men om han har været i militsen eller i fremmed tjeneste, kan jeg rigtignok ikke sige dig, min pige, for jeg har aldrig hørt ham kalde sig selv major. Så meget er imidlertid vist, at han har en meget militærisk måde at få sine støvler bragt ind om morgenen med kun snavset taget af på en ren tallerken, og der ferniserer han dem selv med en lille svamp og en underkop, imedens han fløjter. Og så pæn er han, at han aldrig griser sit linned til, der altid er propert, eller sine knebelsbarter, der efter hvad jeg tror, ferniseres på samme tid som hans støvler, for hans hår er af en nydelig hvid farve.

Det var på tredje år, at majoren havde været i huset, da en tidlig morgen i februar, som Parlamentet skulle samles, og da der derfor altid var fuldt af bedragere, en herre og en dame fra landet kom ind for at se på anden sal, og jeg husker godt, at jeg havde set ud ad vinduet, hvorledes de travede om i regnen. Jeg syntes ikke rigtig godt om herrens ansigt, skønt han var ganske køn, men damen var en nydelig lille en, og jeg syntes det var synd, hun skulle være ude i sådan et vejr. Det traf sig nu således, at jeg havde været nødt til at lægge fem shillings om ugen på anden sal som følge af et tab ved, at en løb bort i fuldt puds, som om han skulle spise ude til middag, hvilket var meget snedigt, og da så herren foreslog mig at betale tre måneder forud og derpå have lov til at beholde værelserne seks måneder endnu på samme vilkår, sagde jeg, at jeg ikke rigtig vidste, om jeg havde lovet dem ud til en anden, men ville løbe ned og se ad, hvis de ville sætte sig ned. De satte sig, og jeg gik ned til majorens dør, som jeg allerede havde begyndt at rådspørge og fundet det en stor lettelse, og jeg vidste på hans fløjten, at han var ved at fernisere sine støvler. Det blev ellers anset for en hemmelighed, men han råbte: "Hvis det er fruen, så kom ind", og jeg gik ind og sagde ham det.

"Ja," sagde majoren og gned sin næse - hvad jeg først frygtede for var med den sorte svamp, men det var kun med hans kno, for han var altid net og behændig - "ja, jeg formoder, at De gerne vil have pengene."

Jeg ville ikke straks sige ja lige frem, for der steg lidt ekstrafarve op i majorens kinder, og der var den uregelmæssighed, som jeg ikke nærmere vil angive, i en henseende, som jeg ikke vil nævne.

"Min mening er," sagde majoren, "at når pengene er rede til Dem - når de er rede til Dem, mrs. Lirriper - så bør De tage dem. Har De noget imod dem deroppe?"

"Jeg kan ikke sige, at jeg har, men jeg syntes dog, jeg ville rådspørge Dem."

"Det forekommer mig, De sagde, det var et nygift par?" sagde majoren.

Jeg svarede ja, det var tydeligt. Og den unge dame havde også tilfældigvis sagt mig, at hun ikke havde været gift i mange måneder.

Majoren gned atter sin næse og rørte rundt i fernissen i den lille underkop med sin lille svamp, og begyndte atter at fløjte. Derpå sagde han:

"Lad os sætte, at de bliver her i seks måneder endnu. Ville det genere Dem meget, frue, hvis - hun! - hvis det værste skulle ske?" sagde majoren.

"Jeg ved næsten ikke," svarede jeg. "Det kommer an på omstændighederne. Ville De for eksempel have noget imod det?"

Om "Mrs. Lirripers værelser"

Forfatter: Charles Dickens (1812-1870)
Org.titel: Mrs. Lirriper's Lodgings
Org. udg.: All the Year Round - The Extra Christmas Number, 1863 London
Denne udgave efter: Fædrelandet, 24. årgang (1863) 10.-31. december.
Oversætter: Foreligger ikke oplyst i forlæg (ant. Ludvig Moltke, 1805-1872)
Redigeret af: Kim N. Jensen
Forside: Efter originalillustration af E. G. Dalziel (1817-1915)

ISBN 978-87-7979-237-1

© 2012 eBibliotek 1800
www.ebib1800.dk

eBibliotek 1800 logo