Forside

Theodor Storm

Dårekisten
- 8 fortællinger

eBibliotek 1800

2012

I Slottet

Fra landsbyen

Fra landsbyens kirkegård, et kvarters gang gennem granskoven, så lå det foran en: først haven, der lignede en park, omgivet af gamle vældige lindealleer, og på hvis ene side vejen fra landsbyen førte forbi; dér bagved det store herresæde, en stenbygning, der med sine fløjbygninger fortil omsluttede et rummeligt gårdsrum. Det havde tidligere været en rigsgrevelig slægts jagtslot; familiebilleder i legemsstørrelse dækkede endnu riddersalens vægge i øverste etage, hvor de, da godset blev solgt for et halvt århundrede siden, foreløbig fik lov til at blive hængende med den nye ejers samtykke, og senere, som det syntes, var glemte. - For omtrent tyve år siden var godset, hvis lidet omfangsrige jorder ikke stod i noget forhold til bygningerne, kommet i en gammel hvidhåret excellences, en tidligere gesandts besiddelse. Han bragte to børn med, en bleg lille pige på omtrent ti år med blå øjne og glinsende sort hår og en endnu såre ung sygelig dreng, der begge blev overladt til en ældre slægtnings varetægt. Senere indfandt der sig tillige en gammel baron, en fætter til gesandten, den eneste på slottet, der undertiden lod sig se nede i landsbyen og sommetider endog indlod sig i en kort passiar med folkene på marken; for i den varme sommer eller på de lyse forårsdage plejede han at gå lange ture for at samle allehånde insekter, som han så tog med hjem i æsker og glas. En sjælden gang fulgte den unge frøken med ham; hun gik så i reglen med et eller andet lettere fangeredskab ved siden af sin onkel og talte ivrigt med ham; men dem, hun mødte, tog hun ikke videre notits af. Den lille magre excellence lod sig ikke se undtagen ved gudstjenesten om søndagen i den herskabelige kirkestol; ellers så folk kun et glimt af ham fra vejen, når han spadserede op og ned i havens brede lindeallé eller blev stående for med sin spanskrørsstok at pirre mosset bort fra stien. De forbigående bønders frygtsomme hilsen plejede han at besvare med en let håndbevægelse; hvad han ellers havde at gøre med dem, blev afgjort af forvalteren, som bestyrelsen af det lille gods påhvilede.

Efter nogle års forløb forøgedes husets beboere med en lærer til den lille baron. Folk i landsbyen kunne endnu meget godt huske ham; han var fra omegnen og nedstammede også fra bønder. Han var tit blevet set sammen med den gamle baron, og frøkenen, som den gang allerede var en ung dame, havde engang imellem også været i deres selskab. De kunne endnu fortælle om, hvorledes han sammen med den gamle herre havde lagt snarer for fuglene i grantræerne, men frøkenen kom i reglen derhen, før de, og lod atter hemmeligt droslerne flyve, der levende havde ladet sig fange i snarerne. En gang havde den venlige herre båret den lille krøbling på sine arme gennem krattet; for de kunne ikke komme frem på den smalle sti med rullestolen, og barnet kunne så selv tage de fangne fugle ud af snarerne.

Men det blev snart atter mere ensomt; den stakkels dreng var død, og huslæreren var taget bort. Også før havde landsbyens folk kun set enkelte godsejere fra nabolaget eller gæster fra købstaden køre op til slottet, for at aflægge besøg; nu kom der næsten slet ingen; den gamle excellence sås stedse sjældnere på sin spadseretur i havens brede allé.

Kun en gang senere, det påfølgende efterår, herskede der atter liv deroppe i nogle dage - da den unge frøkens bryllup blev fejret. Vielsen fandt sted nede i landsbykirken. Det var længe siden, man havde set så mange fornemme folk dér: men den magre brudgom med det tynde hår og de mange ordener faldt ikke rigtig i folks smag, og bruden, der af den gamle excellence blev ført op ad de med tæpper dækkede altertrin, så aldeles dødningeagtig ud i det lange, hvide slør med de tæt sammentrukne sorte øjenbryn, men hvad der var det værste: hun havde ikke grædt, hvad der jo sømmer sig en brud. Den gamle baron, der sad sammensunken i den herskabelige stol og med et sørgmodigt blik stirrede på bruden, havde straks efter at ceremonien var fuldbyrdet begivet sig alene og hemmeligt bort over markerne. - -

Den følgende dags eftermiddag holdt vognen med de nygifte en kort tid inde i landsbykroens gennemkørsel, og folk stimlede sammen og tog våbnet på karetdøren, et vildsvinehoved i blåt felt, i øjesyn. Den magre, fornemme mand var stået ud og bragte egenhændig et glas vand hen til vognen til den unge kone; hun selv kunne næsten ikke ses; hun sad tavs tilbagelænet i vognen, indsvøbt i sine sjaler.

Vognen kørte bort, og siden den tid hengik der år, uden at folk hørte noget om frøkenen. Den gamle baron havde kun engang fortalt præsten, at en dreng, hun havde født i deres ægteskabs andet år, var blevet revet bort under en epidemi blandt børn; og senere, da den gamle excellence døde og om aftenen blev stedet til hvile på kirkegården bagved grantræerne, skulle hun om natten have været på slottet, men ingen af landsbyens folk havde set hende. - kort efter forlod den gamle baron også slottet med sine samlinger og bøger, det hed sig, at han ville fortsætte sine uskyldige studier hos en anden fætter.

Den hele sommer boede ingen i stenbygningen, og græsset voksede uforstyrret på havens brede gange.

En eftermiddag - der var vel nu hengået omtrent et år - holdt vognen med vildsvinehovedet atter i landsbykroen. Den unge kone, den tidligere frøken fra slottet, sad i den; hun talte venligt til folkene, fortalte dem, at hun nu selv ville bestyre sit gods og bo på det, og bad om godt naboskab. Men hun så ikke glad ud, heller ikke længere ganske ung, skønt hun næppe kunne være mere end fem og tyve år.

Folk kunne ikke tænke sig, hvorledes det hang sammen, men rygtet udbredte sig snart over by og land og trængte også ind i landsbykroens gæstestue. Det fornemme ægteskab, der var blevet sluttet ovre i kirken, havde ikke været lykkeligt. I hovedstaden, hvor hendes gemal beklædte et embede ved hoffet, havde den unge kone stået i et kærlighedsforhold til en ung professor. Nogle havde endog hørt, at det var den afdøde lille junkers huslærer, der var så godt kendt af dem. Det hed sig, at fruen så omtrent var lyst i ban og ikke mere turde vende tilbage til hovedstaden. Så desuden noget andet, der nødvendigvis måtte give stof til sladder: det barn, der var blevet begravet for ikke længe siden, skulle ved sin tvivlsomme oprindelse nærmest have givet anledning til ægteparrets skilsmisse. Rygtet var underrettet om alt, hvad der var sket, og endnu mere om, hvad der ikke var sket.

Under alt dette levede baronessen i stor ensomhed oppe på det gamle slot. Man så aldrig nogen vogn køre op ad alléen, hverken fra købstaden eller fra adelsfamilierne i nabolaget. Efter hvad skolelæreren fortalte, havde hun ladet bøger komme fra købstaden, i hvilke hun studerede landvæsenet; hun holdt desuden meget af at tale om sligt med landsbyens folk, når hun mødte dem på sine daglige spadsereture. Det gik endog så vidt, at folk en varm junieftermiddag så hende sanke sten fra en ager i sit silkeforklæde og bære dem bort, ledsaget af en stor st. Bernhards hund, der aldrig veg fra hendes side.

Imidlertid følte hun sig dog vist ikke ganske den opgave voksen, som hun havde påtaget sig; thi for omtrent et fjerdingår siden var der kommet en forvalter, men det var en ung fornem herre, hvis fader allerede længe havde holdt et mere end dobbelt så stort gods i beredskab til ham. Bønderne kunne ikke indse, hvad nytte han kunne høste af at være på det lille gods, tilmed da de snart var på det rene med, at han forstod sig på tingene fra grunden af; skolemesteren mente forresten, at det var en fjern slægtning til baronessen; men skovrideren ville ikke tro på, at det var af familiehensyn, at den unge herre ydede sin assistance. Han kneb øjnene sammen og sagde hemmelighedsfuldt: "Hvad der én gang er foregået i købstaden - - nå, fatter, I er jo skolemester, I kan selv fuldføre sætningen!"

I slottet

Ved siden af det stumpe hjørnetårn fandtes der på forhusets venstre side en tung dør, der førte ind i huset. Lige overfor den brede trappe, ad hvilken man nåede op i øverste etage, var der til højre en lang korridor med nøgne hvide vægge. Lige overfor de høje vinduer, der vendte ud mod det rummelige gårdsrum, lå der en række værelser, hvis døre nu var lukkede. Kun det sidste blev endnu beboet. Det var et temmelig stort, skummelt værelse; det eneste vindue, der vendte ud mod haven, var halvvejs skjult af mørkegrønne gardiner af et tungt uldent stof. I den dybe vinduesniche stod der en slank kvinde i en sort silkekjole. Medens hun med den ene hånd trykkede skildpaddeskammen fastere ned i sit sorte hårs tunge fletninger, lænede hun sin pande mod en glasrude og stirrede drømmende ud i septembereftermiddagen. Udenfor vinduet fandtes der et omtrent tyve skridt bredt gårdsrum, der adskilte haven fra huset. Hendes mørkeblå øjne, over hvilke der hvælvede sig et par sorte, tæt sammenvoksede bryn, hvilede en stund på de kolossale sandstensvaser, der stod lige overfor hende på haveportens søjler. Fjer og halmstrå ragede frem mellem roseguirlanderne af sten, der snoede sig omkring dem. En spurv, der vist havde bygget sin rede dér, kom hoppende og satte sig på en af gitterlågens jerntremmer, men straks efter udbredte den sine vinger og fløj nedad den skyggefulde gang, der mellem høje avnbøgetræer førte ned i haven. Omtrent hundrede skridt fra porten blev denne løvgang afbrudt af en stor solbeskinnet plet, i hvis midte resterne af et solur skimtedes på et lille fodstykke midt imellem frodige asters og resedaer. Damens øjne fulgte fuglen; hun så, hvorledes den en stund hvilede sig på metalviseren; derpå så hun den flyve op og forsvinde i den bagved liggende løvgangs skygge.

Hun trådte tilbage i værelset med lette fjed, så at hendes kjoles silke endog næppe raslede. Efter at hun havde ordnet nogle beskrevne blade på et skrivebord og lukket i lås for dem, tog hun en stråhat, der lå på flygelet, og vendte sig mod døren. Fra et tæppe ved siden af kaminen rejste der sig en sort St. Bernhardshund og smuttede samtidig med hende ud i korridoren. Medens hun ligesom i tavs forståelse lod sin hånd hvile på dyrets skønne hoved, nåede de begge en dør, der nedenfor den store hovedtrappe førte ud i det smalle gårdsrum. De gik over de med græs bevoksede stene, gennem gitterlågen, der lå lige overfor dagligstuens vindue, og ned ad havens brede sti.

Luften var opfyldt af den stærke efterårsduft fra resedaerne, der fra den solbeskinnede plet bredte sig over hele haven. På dennes højre side dannede bøgegangens fortsættelse en efterligning af herresædet: hele fronten med alle dertil hørende dør- og vinduesåbninger, stueetagen og øverste etage, ja endog det stumpe tårn ved siden af hovedindgangen, alt det var skåret ud i den grønne hæk, og skønt den var blevet forsømt i mange år, kunne man dog godt se, hvad det skulle være; foran bredte der sig en frugthave med lutter dværgtræer, på hvilke der endnu hist og her hang et æble eller en pære. Kun ét træ syntes at være vanslægtet fra stammen; for det strakte sine mange grene som arme langt ud over det grønne løvslots toppe. Damen blev stående ved dette og så sig flygtigt omkring; så satte hun sin smidige fod i træets nederste gaffel og klatrede let fra gren til gren, indtil de høje løvvægge ikke længere berøvede hende udsigten.

Til siden, umiddelbart ved haven, var der en granskov, som skjulte den i en lavning liggende landsby; men hendes udsigt ud i landskabet foran hende var ubegrænset. Nedenfor det højland, hvorpå slottet lå, bredte der sig til begge sider en mørk hedestrækning; den lå foran hende i en brunviolet tone; kun på et sted i baggrunden skimtedes utydeligt en købstads tårne. Den slanke kvindeskikkelse lænede sig sorgløst til en spæd gren, medens hendes skarpe blik trængte ud i det fjerne. - Et skrig fra luften fik hende til at se i vejret. Da hun fik øje på falken, der kredsede omkring i den varme luft, løftede hun hånden og viftede som hilsende med sit lommetørklæde hen mod den vilde fugl. En gammel folkevise randt hende i hu; hun sang den halvhøjt ud i den klare septemberluft. - Men nedenfor stod hunden ved siden af den på jorden liggende stråhat, pressede snuden mod træet og stirrede op til sin herskerinde med sine brune øjne. Nu kradsede den med poten på stammen. "Nu kommer jeg, Tyrk, nu kommer jeg!" råbte hun ned; og straks efter var hun nede og gik med sin stumme ledsager ned ad bøgegangen, der fra den runde plet førte ud til den brede lindeallé.

Da hun trådte ind i denne, kom en ung mand, der næppe kunne være mere end tyve år, hende i møde; i hans brune ansigt med den fremstående næse var der umiskendelig familielighed med hende. "Jeg søgte dig, Anna," sagde han, idet han kyssede den skønne kvindes hånd.

Hendes øjne hvilede på ham med et udtryk af næsten moderlig overlegenhed, da hun spurgte ham: "Hvad er der i vejen, fætter Rudolf?"

"Jeg må holde foredrag for dig!" svarede han, medens han høfligt førte hende hen til en i nærheden stående havebænk. Så stillede han sig foran hende og begyndte et alvorligt foredrag om dræningen af nogle enge, om måden, hvorpå det bedst kunne iværksættes, og om de omkostninger, som det ville kunne medføre. - Han havde allerede talt en tidlang. Hun lænede sig tilbage og gabte i smug, medens hun holdt hånden for munden. Omsider sprang hun op. "Men, Rudolf," udbrød hun, "jeg forstår mig jo ikke det allermindste på alt dette, det har du jo selv sagt mig!"

Han rynkede panden. "Nådige frue!" sagde han bedende.

Hun lo. "Så tal da; jeg skal nok have tålmodighed."

Så blev han omsider færdig. - Hun rakte ham hånden og sagde hjerteligt: "Du er en samvittighedsfuld forvalter, Rudolf; men jeg nødes til at se mig om efter en anden; jeg kan ikke længere fordre dette offer af dig."

Han så på hende med et lidenskabeligt blik. "Det er ikke noget offer," sagde han. "Det ved du godt."

"Nå ja, det ved jeg," svarede hun roligt. "Du var jo endog som dreng på ti år min trofaste ridder. - Lad blot min hest blive sadlet; vi kan straks ride ud på engen sammen."

Han gik; hun så tankefuldt efter ham og rystede på hovedet.

De var snart begge til hest. Den unge rytter søgte at blive ved hendes side; men hun var bestandig en halv snes skridt foran ham. Hun lod hesten hale ud, fråden fløj fra bidslets kæder, medens hunden, for at kunne følge med, tog store spring. Hendes øjne svævede ud i det fjerne, over den brune hede, hvorpå aftenens skygger alt begyndte at lejre sig. - - -

Nogle timer senere sad hun atter alene på sit værelse ved skrivebordet, med bladene, som hun om eftermiddagen havde lukket inde, foran sig. Tyrk hvilede ved hendes side på sit tæppe. - Ved lampens belysning fik hendes ikke synderlig høje pande en, i forhold til det sorte, glat tilbagestrøgne hår, næsten gennemsigtig bleghed. Hun skrev kun langsomt; en gang imellem lod hun pennen hvile fuldstændig og stirrede hen foran sig, som om hun søgte at fastholde de fjerne begivenheders skikkelser.

- - Hun mindedes en novembernat, da hun sidste gang forinden sit nuværende ophold havde betrådt slottet: poststemplet på konvolutten om onkelens brev, hvori hun i hovedstaden fik efterretning om sin faders dødelige sygdom, var flere dage gammelt. Hun var øjeblikkelig rejst; nu faldt tusmørket allerede på den anden aften, og skovene og markerne ved siden af vejen blev efterhånden mere bekendte for hende. Gennem mørket skimtede hun alt den sidste landsby; hun hørte hundene gø og sporede lugten fra en hedebrand. Vognen holdt udenfor et lille hus i landsbyen. Hendes jomfru stod af; hun havde givet hende lov til at blive hos sine dér boende forældre til den næste morgen. Så gik turen videre; hun lænede sig tilbage i vognens hjørne og trak skælvende sin kåbe tæt sammen omkring sine skuldre. Hendes faders skikkelse stod for hendes indre øje; hun så ham vandre op og ned i tusmørket i den øde riddersal med sin spanskrørsstok, som han plejede at gøre i den sidste tid af deres samliv, med det hvide hoved bøjet, medens han kun en gang imellem blev stående foran et af de gamle billeder eller stirrede på hende med et blik fra sine sorte øjne. - - Det var blevet helt mørkt; hestene gik langsomt, men hun vovede ikke at opmuntre postillonen til at køre hurtigere. En ubevidst ængstelse lukkede munden på hende; det var hende næsten kært, at hendes ankomst trak i langdrag. Men hver gang hun lukkede sine øjne, så hun den lille, magre skikkelse vandre forbi sig, og under stormens tuden var hun til mode, som om hun hørte de bekendte afmålte skridt og spanskrørsstokkens stød mod gulvet.

- - Da hun nåede elmealleen, der over broen førte til slotsgården, hørte hun tårnurets slag; den gamle excellence havde altid selv sørget for, at det var reguleret. Hun trak vejret dybt og lænede sig ud af vognen. En usædvanlig klarhed blændede hendes øjne, da de kørte ind i gården. Hele bygningens øverste front syntes at være oplyst. Vognen rullede hen over stenbroen og holdt udenfor indgangsdøren ved siden af tårnet. Postillonen smældede med pisken, så at det gav genlyd fra den gamle riddersals mure, men der kom ingen. - efter forgæves at have ventet en stund lod den skælvende kvinde vogndøren åbne og opgav sin kusk et rum, hvor han kunne anbringe sine heste natten over. Så steg hun ud og trådte ind i stueetagens korridor, efter at have åbnet den tunge dør. Hun blev stående et øjeblik og så sig tvivlrådig omkring. På søjlerne på den brede trappes rækværk, ad hvilken man kom op til øverste etage, brændte spermacetlys i tunge armstager af sølv. - Hun bøjede sig frem og lyttede; men alt var stille. Hun begyndte at gå op ad trinene; hun gik sagte og vovede næppe at sætte foden til jorden. Det forekom hende, at hun oppe i korridoren hørte døren til riddersalen knirke; og straks efter kom det hende i møde ned ad trappen. Nu så hun også, at det var hendes faders hund; hun nævnede den ved navn; men dyret hørte det ikke; den fløj forbi hende ned ad korridoren og flygtede gennem den åbne dør ud i det fri. - - Nu lagde hun først mærke til en stærk lugt - ligesom brandlugt. Hun gik langsomt op ad den oplyste trappes sidste trin og var omsider helt oppe. Døren til riddersalen stod åben; midt i det store rum så hun to rækker brændende lys på høje stativer; derimellem lå der et sort tæppe som en skygge. Men der var ingen derinde, kun billederne af de hedengangne mennesker hang som altid tavse på væggene. Døren til onklens værelse lige overfor stod åben på vid gab, også derinde lod det til, at der brændte lys; for hun kunne tydeligt se de forgyldte englehoveder under kamingesimsen. - Tøvende trådte hun over dørtærskelen ind i salen, men betaget af angst blev hun stående tæt ved døren i en vinduesniche. Det forekom hende, at hun hørte koralsang i det fjerne, og da hun gennem ruderne kastede et blik ud i natten, så hun et rødt lysskær på himlen, hinsides grantræerne histovre, hvor kirkegården lå. - - Hun vidste nu, at hun var kommet for silde; uvilkårligt vendte hendes blik sig atter tilbage til den tomme sal. Lysene knitrede svagt, medens de vedblev at brænde; kun en gang imellem hørtes der en svag støj på gulvet, hvor kisten havde stået; hun havde en følelse af, at det ligesom kom til kræfter efter den uhyggelige byrde, det havde måttet bære. - Med gysen trak hun sig tilbage til vindueskrogen; det var ikke sorg, det var kun rædsel, hun følte.

Men hendes tanker var langt borte fra pennen og dvælede ved de forbigangne begivenheder.

Om "Dårekisten - 8 fortællinger"

Forfatter: Theodor Storm (1817-1888)
Redigeret af: Kim N. Jensen
Forside: Efter maleri af Carl Ludwig Jessen (1833-1917): Ung Pige (1859). Baggrunden efter foto af Dirk Ingo Franke: "Pink Mud" (Vadehavet ved solnedgang)

ISBN 978-87-7979-238-8

© 2012 eBibliotek 1800
www.ebib1800.dk

eBibliotek 1800 logo