Forside

Walter Scott

De
skotske presbyterianere

eBibliotek 1800

2012

Indledning

Den mærkelige personlighed, "Old Mortality" kaldet, var i slutningen af forrige århundrede velbekendt i Skotland. Hans virkelige navn var Robert Paterson, og han skal have hørt hjemme i Closeburn sogn i Dumfriesshire og har sandsynligvis af håndværk været stenhugger, eller i det mindste lært at bruge mejslen. Om det var en familiestrid eller af en dyb og begejstret erkendelse af en formentlig pligt, han bevægedes til at forlade sin bolig og vælge den ejendommelige levemåde, hvorunder han gennemvandrede Skotland som en pilgrim, vides ikke; men det kan ikke have været fattigdom, der tilskyndede ham til hans rejser, da han aldrig tog imod andet end den gæstfrihed, som frivilligt ydedes ham, og når den ikke blev ham budt, stedse havde penge nok til at bestride sine beskedne fornødenheder med. Hans ydre såvel som hans kæreste, eller rettere sagt hans eneste syssel, er indgående skildret i det indledende kapitel af den efterfølgende fortælling.

For omtrent tredive år siden eller mere traf forfatteren denne ejendommelige personlighed på kirkegården ved Dunnottar, hvor han opholdt sig nogle dage hos stedets sognepræst, den afdøde lærde og ypperlige gejstlige, mr. Walker, for nøje at undersøge borgen Dunnottars ruiner og andre antikvariske levninger der på egnen. "Old Mortality" var tilfældigvis ligeledes her i sin pilgrimsvandrings sædvanlige ærinde; for skønt borgen Dunnottar havde ligget i det mod covenanterne fjendtligsindede landskab Mearns, var den, ligesom sognets kirkegård, navnkundig for de undertrykkelser, cameronianerne havde lidt der i James IIs tid.

Da Argyle i året 1688 truede med at gøre landgang i Skotland, og Monmouth lavede sig til at angribe det vestlige England, lod det skotske statsråd af grusom forfølgelseslyst over hundrede personer i de sydlige og vestlige landskaber fængsle sammen med hustruer og børn, fordi de på grund af deres religiøse anskuelser blev anset for at være regeringen fjendske. Disse fanger blev drevet nordpå som en flok stude, men med mindre omsorg for deres fornødenheder, og til sidst indespærrede i et underjordisk fængsel på borgen Dunnottar, i hvilket et vindue vendte ud mod Nordsøen. De havde ikke udstået lidt undervejs og var blevet hårdt sårede af såvel de nordlige prælatisters spottegloser, som stiklerier, skældsord og hånlige melodier af de spillemænd, der strømmede sammen alle vegne, hvor de kom frem, for at triumfere over dem, der foragtede deres håndtering. Den ro, det sørgelige fængsel bød dem, var intet mindre end uforstyrret. Vogterne lod dem betale for en hver som helst vederkvægelse, ja endog for drikkevand, og når nogle af fangerne modsatte sig et så urimeligt forlangende og påberåbte sig deres ret til at få denne livsfornødenhed ubeskattet, hældte slutterne vandet ud på gulvet i fængslet, idet de sagde, "at om de også var nødt til at hente vand til de hykleriske whigger, var de dog ikke forpligtede til at overlade dem drikkekar for ingenting."

I dette fængsel, der endnu den dag i dag kaldes Whiggernes Hvælving, døde flere af de af en sådan tilstand opstående sygdomme, ligesom andre brækkede deres lemmer og kom farligt til skade ved deres fortvivlede forsøg på at undvige fra deres hårde fængsel, og over disse ulykkelige rejste deres venner efter revolutionen et mindesmærke med en passende indskrift.

Denne whig-martyrernes særlige helligdom blev holdt højt i ære af deres efterkommere, skønt de boede i lang afstand fra den egn, hvor de blev holdt fanget og døde. Min ven, den velærværdige mr. Walker, fortalte mig, at han en gang, sandsynligvis for omtrent fyrretyve år siden, på en rejse i det sydlige Skotland havde været så uheldig at fare vild i det vildrede af veje og stier, som på alle kanter krydser sig i den vidtstrakte alminding Lochar Moss i nærheden af Dumfries, og blandt hvilke det næsten ikke er muligt for en fremmed at finde vej, og at han havde haft stor møje med at skaffe sig en vejviser, da alle de mennesker han havde set, havde været beskæftigede med at skære tørv, et arbejde af overvejende nødvendighed, der så godt som ikke kan afbrydes. Mr. Walker havde derfor kun kunnet fået uforståelige anvisninger i den sydlandske mundart, der er højst forskellig fra den, som tales i Mearns, og da han begyndte at tro sig stedt i en alvorlig knibe, havde han henvendt sig til en landmand af den bedre klasse, der, ligesom de andre, havde været i lag med at skære sit vinterbrændsel. I starten havde den gamle mand undskyldt sig med det samme som de andre, der allerede havde undslået sig for at tjene den rejsende til vejvisere, men da han havde set, i hvilken forlegenhed han befandt sig, og havde næret den hans stand tilkommende ærbødighed for denne, havde han spurgt: "Er De ikke præst, sir?" hvilket mr. Walker havde indrømmet.

"Og efter Deres mål at dømme er De vist fra det nordlige?"

"Ja ganske rigtigt, gode ven," havde svaret været.

"Tør jeg da spørge, om De nogensinde har hørt tale om et sted, der kaldes Dunnottar?"

"Jeg bør kende noget til det, min ven," havde mr. Walker svaret, "eftersom jeg i flere år har været præst der i sognet."

"Det glæder mig at høre," sagde dumfrieseren, "for en af mine nære slægtninge ligger begravet der, og efter hvad jeg tror, skal der nok være et mindesmærke over hans grav. Jeg ville give halvdelen af hvad jeg ejer for at få at vide, om det endnu er til."

"Var han en af dem, der omkom i whiggernes hvælving oppe på borgen?" havde præsten spurgt, "for der ligger nogle andre sydlændinge på vor kirkegård, over hvem der, så vidt jeg ved, ingen mindesmærker er."

"Ja netop, ja netop," havde den gamle cameronianer - for en sådan havde landmanden været - svaret.

Derpå havde han lagt sin spade fra sig, trukket sin kofte på og med største glæde tilbudt at følge præsten ud af hedemosen, om han så skulle gå glip af resten af sit dagværk. Men mr. Walker havde været i stand til i hans tanker at give ham rigeligt vederlag ved at fremsige gravskriften, som han kunne udenad, for ham, og den gamle mand, der var blevet henrykt over at høre, at hans bedste-eller oldefaders navn trolig var blevet opbevaret blandt hans lidelsesbrødres, havde afvist ethvert tilbud om belønning, idet han, da han havde ført mr. Walker til en sikker og tør vej, kun havde udbedt sig, at han ville lade ham få en afskrift af gravskriften.

Medens jeg hørte på denne fortælling og tog det omtalte mindesmærke i øjesyn, så jeg "Old Mortality" beskæftiget med hans daglige gerning, at rense og istandsætte prydelserne og indskrifterne på gravstedet. Hans ydre var aldeles overensstemmende med det skildrede i fortællingen, og jeg blev meget længselsfuld efter at gøre nærmere bekendtskab med en så ejendommelig personlighed, hvad jeg også ventede at have skullet, da han havde opslået sin bolig hos den gæstfri og frisindede præst, men skønt mr. Walker efter bordet bød ham et glas whiskygrog, hvoraf han ikke blev antaget at være nogen afgjort hader, ville han dog ikke tale rent ud af posen om genstanden for sin virksomhed. Han var forstemt og ikke oplagt, som han kaldte det, til at tale med os.

Han havde forarget sig stærkt over i en vis kirke i Aberdeen at have hørt salmesangen blive ledet af en stemmepibe eller et lignende instrument, der for "Old Mortality" var vederstyggelighedens vederstyggelighed, og måske følte han sig ikke rigtigt tilpas blandt sine omgivelser og havde muligt en mistanke om, at en nordlandsk præsts og en ung sagførers spørgsmål kunne hidrøre mere fra ørkesløs nysgerrighed end fra sand deltagelse. I et hvert fald gik "Old Mortality" sin vej, som John Bunyan siger, og jeg så ham ikke mere.

Denne gamle pilgrims påfaldende skikkelse og beskæftigelse genkaldtes i min hukommelse ved en beretning, som tilstilledes mig af accise-inspektøren i Dumfries, min ven mr. Joseph Train, hvem jeg skylder mange lignende forpligtelser, og af denne, ligesom af andre omstændigheder, hvoriblandt de, der vedkommer den gamle mands død, erfarede jeg de i fortællingen skildrede enkeltheder, ligesom jeg også er blevet underrettet om, at den gamle vandringsmands familie i tredje led endnu lever og nyder megen agtelse både for dygtighed og for gudsfrygt.

Medens disse ark var under pressen, modtog jeg nedenstående meddelelse fra mr. Train, hvis utrættelige velvilje i en anstrengende tjenestes fritimer havde samlet dens indhold fra en fuldkommen pålidelig kilde.

"Under mine besøg i Glenkens er jeg blevet mere bekendt med Robert Paterson, en søn af "Old Mortality" der bor i den lille landsby Balmaclellan og, skønt han nu går i sit halvfjerdsindstyvende år, har bevaret ungdommens livlighed og besidder en særdeles tro hukommelse og et forråd af kundskaber, der langt overgår hvad der kunne ventes af en person i hans livsstilling. Ham skylder jeg følgende oplysninger om hans fader og dennes efterkommere indtil nutiden.

Robert Paterson, også kaldet "Old Mortality", var en søn af Walter Paterson og Margaret Scott, der i næsten hele den første halvdel af det attende århundrede besad gården Haggisha i Hawick sogn, og her blev Robert født det mindeværdige år 1715.

Da han var den yngste søn blandt en talrig flok søskende, tog han i en ung alder ud at tjene hos en ældre broder ved navn Francis, der havde forpagtet en lille strækning af Comcockle hedemose i nærheden af Lochmaben af sir John Jardine til Applegarth. Under sit ophold der blev han bekendt med Elisabeth Gray, der var en datter af sir John Jardines gartner, Robert Gray, og med hvem han senere giftede sig. Hans hustru havde i lang tid været kokkepige hos sir Thomas Kirkpatrick til Closeburn, der skaffede hendes mand kvaderstenbrudet i Gatelowbrigg i Morton sogn til leje af hertugen af Queensberry på fordelagtige vilkår, og her byggede han sig et hus og havde så meget jord, at han kunne holde en hest og en ko. Min hjemmelsmand kan ikke med vished sige, i hvilket år hans fader opslog sin bolig i Gatelowbrigg, men han er vis på, at det kun kan have været kort før året 1746, da han ved, at hans moder endnu var i sir Thomas Kirkpatricks tjeneste i den mindeværdige hårde vinter 1740. Da højlænderne på deres tilbagetog fra England i året 1745-46 rykkede frem mod Glasgow, plyndrede de mr. Patersons hus i Gatelowbrigg og tog ham selv med som fange til Glenbuck, alene fordi han havde sagt til en af de omstrejfende krigsfolk, at det havde været let at forudse deres tilbagetog, da Herrens stærke arm åbenbart var løftet, ikke alene mod det blodtørstige og syndefulde hus Stuart, men imod alle, som søgte at opretholde den romerske kirkes vederstyggelige kætterier. Af denne omstændighed synes det at fremgå, at "Old Mortality" allerede i dette tidlige afsnit af sit liv havde inddrukket det religiøse sværmeri, hvorved han senere udmærkede sig så meget.

Højmændenes eller cameronianernes religiøse sekt var på den tid særligt kendt for den strenghed og troskab, hvormed den efterlignede sin stifter Cameron, af hvis lærdomme "Old Mortality" blev en ivrig tilhænger. Han gjorde hyppigt rejser til Galloway for at deltage i deres sammenkomster og tog undertiden ligsten med sig fra sit stenbrud i Gatelowbrigg for at bevare mindet om de retfærdige, hvis støv var blevet samlet med deres fædres. "Old Mortality" hørte ikke til den slags andægtige, som, skønt deres ene øje tilsyneladende er vendt op mod Himlen, holdt det andet fæstet på et eller andet jordisk formål. Alt som hans begejstring voksede, blev hans rejser til Galloway hyppigere, og han tilsidesatte efterhånden den almindelige klogskabspligt at sørge for sit afkom. Omtrent fra året 1758, undlod han ganske at vende tilbage fra Galloway til sin hustru og sine fem børn i Gatelowbrigg, hvilket foranledigede hende til at sende hendes ældste søn, Walter, som den gang kun var tolv år gammel, til Galloway, for at han skulle opsøge sin fader, og efter at han havde gennemvandret næsten hele dette vidtstrakte landskab fra Benncorie til Borullion, traf han ham til sidst arbejdende på de cameronianske mindesmærker på Kirkchrists lille kirkegård på den vestlige side af floden og lige over for byen Kirkcudbright, hvor den lille vandringsmand anvendte hele sin indflydelse for at overtale sin fader til at vende tilbage til hans familie, men forgæves. Mrs. Paterson sendte endog nogle af sine pigebørn til Galloway, for at de skulle opsøge deres fader og overtale ham til at komme hjem, men med lige så lidt held, og til sidst flyttede hun i sommeren l768 til den lille landsby Balmaclellan i Galloway, hvor hun ernærede sin talrige børneflok på en hæderlig måde af de ubetydelige indtægter, hun havde af at holde en lille skole.

Ved Caldon-gården i nærheden af "House of the Hill" (Bakkehuset) i Wigtonshire findes der en lille mindesten, der blev holdt højt i ære som den første, der blev rejst af "Old Mortality" til ihukommelse af nogle mænd, som faldt der, mens de forsvarede deres religiøse lærdomme i borgerkrigen under Charles den Anden.

Fra Caldon udbredtes "Old Mortalitys" arbejder i tidens løb i næsten alle de skotske lavlande, og der findes kun få kirkegårde i Ayrshire, Galloway, eller Dumfriesshire, hvor sporene af hans mejsel ikke endnu er at se og let kan kendes fra enhver anden kunstners frembringelser på den ukunstlede råhed i de sindbilleder på døden og de indskrifter, som smykker de klodsede blokke fra hans hånd. Denne gerning at istandsætte og rejse ligsten, som øvedes uden løn eller godtgørelse, var denne ejendommelige persons eneste synlige beskæftigelse i hen ved fyrretyve år. Enhver cameronianers dør stod rigtig nok åben for ham, når som helst han ville træde ind i hans hus, og han blev modtaget med glæde som et medlem af familien, men han modtog dog ikke altid sådanne høfligheder, hvilket kan ses af nedenstående regning over hans tarvelige udgifter, der sammen med nogle flere småpapirer, som ligeledes er i min besiddelse, blev fundet i hans lommebog efter hans død.

Gatehouse i Fleet den 4. februar 1769

Robert Paterson skyldig til Margaret Chrystale.

For husly i syv uger: 4 shil. 1 pence. For to fjerdingkar havremel: 3 shil. 4 pence For seks skæpper kartofler: l shil. 3 pence For lånt ved mr. Reids indvielse: 6 shil. For to skæpper kalk med Sandy Kalkmand: 9 pence

I alt: 15 shil. 5 pence

Herpå betalt: 10 shil.

Til rest: 5 shil. 5 pence.

Denne opgørelse viser, at den gudfrygtige vandringsmand har været meget fattig på sine gamle dage, men han var det af sit eget frie valg og ikke af nødvendighed, da alle hans børn på den her angivne tid sad i gode kår og hellere end gerne havde taget deres fader til sig. Men ingen bønner kunne bevæge ham til at forandre hans omvandrende levemåde. På sin gamle hvide kleppert red han til den sidste dag i sit liv fra den ene kirkegård til den anden og døde, som De har fortalt, i sin alders 88. år den 14. februar 1801 i Bankhill i nærheden af Lockerby. Så såre hans lig var blevet fundet, blev der sendt der bud til hans sønner i Balmaclellan, men da der den gang lå meget sne, blev brevet med budskabet om hans død opholdt så længe undervejs, at pilgrimmens levninger blev jordede, før nogen af hans slægtninge kunne komme til Bankhill.

Nedenstående er en afskrift af regningen over omkostningerne ved hans begravelse, hvortil originalen er i min besiddelse.

Opgørelse over udgifterne til den i Bankhill den 14. februar 1801 afdøde Robert Patersons begravelse.

Til en ligkiste: 12 shil.
Til pynt til samme: 2 shil. 8 pence
Til en skjorte til ham: 5 shil. 6 pence
Til et par bomulds strømper: 2 shil.
Til brød ved begravelsen: 2 shil. 6 pence
Til ost ved -do-: 3 shil.
Til 1/2 pot rom: 4 shil. 6 pence.
Til 1/2 pot whisky: 4 shil.
Til et bud til Annan: 2 shil.
Til graverkarlen: 1 shil.
Til lærred til at svøbe ham i: 2 shil. 8 pence

Summa 2 pd. st. 1 shil. 10 pence

Fundet hos ham: 1 pd. st. 7 shil. 6 pence

Rest: 14 shil. 4 pence.

Den ovenanførte regning er bekræftet af den afdødes søn.

Min ven blev hindret af upasselighed i at tage til Bankhill for at være til stede ved sin faders begravelse, hvilket jeg beklager særdeles meget, da han ikke ved, på hvilken kirkgård han blev jordet.

For at kunne opføre et lille mindesmærke over ham har jeg forhørt mig alle vegne, hvor jeg troede at der kunne være den mindste mulighed for at erfare, hvor "Old Mortality" blev jordfæstet, men det har været frugtesløst, da hans dødsfald ikke er blevet indført i noget af de nærmeste sognes kirkebog. Det er en for mig smertelig tanke, at denne ejendommelige person, der tilbragte så mange år af sin lange tilværelse med at arbejde med sin hammer og sin mejsel for at forevige mindet om mange, der havde fortjent det langt mindre end han, efter al sandsynlighed aldrig vil få så meget som en enkelt sten til betegnelse af sine dødelige levninger hvilested.

"Old Mortality" havde tre sønner, Robert, Walter og John, af hvilke den første, som tidligere anført, lever i gode kår i landsbyen Balmaclellan og er meget agtet af sine naboer. Walter døde for nogle år siden og efterlod sig børn, der nu er bosat sammesteds og har det godt, og John rejste i 1776 til Amerika og nedsatte sig, efter forskellige omvekslinger af skæbnen, i Baltimore.

Gamle Nol selv siges at have yndet en uskyldig spøg (se kaptajn Hodgsons memoirer), og "Old Mortality" havde en vis lighed med protektoren i så henseende. Ligesom master Silence, havde han nogle enkelte gange været overgiven, men endog hans løjer var af en tungsindig og ligagtig natur og pådrog ham stundom ubehageligheder, således som det vil ses af nedenstående anekdote.

En gang drev den gamle mand sin vante beskæftigelse med at istandsætte martyrernes grave på kirkegården ved Girthon, og ikke langt fra ham øvede graveren sin vante idræt. Nogle skælmske børn legede i nærheden af dem og forstyrrede med deres larmende krumspring de gamle mænd i deres alvorlige gerning. De kådeste blandt den ungdommelige flok var to eller tre drenge, som var børnebørn af en velkendt person ved navn Cooper Climent, der i Girthon og nabosognene havde næsten eneret til at forfærdige og sælge sleve, kopper, kander, skeer og brikker af træ til brug for landsbyfolkene, hvorved dog må bemærkes, at Coopers kar, hvor fortræffelige de end var, dog, medens de var nye, stundom gav de flydende ting, der blev hældt i dem, et rødligt skær, en i lignende tilfælde ikke ualmindelig omstændighed.

Denne trætøjhandlers børnebørn fandt nu på at spørge graveren, hvad han brugte de mange stumper af ligkister til, som blev kastet op, når der blev gravet nye grave.

"Ved I da ikke," sagde "Old Mortality", "at han sælger dem til jeres bedstefader, der laver skeer, bakker, bægre, kander og alt sådant noget af dem."

Efter denne forklaring opløste den ungdommelige klynge sig i forvirring og modbydelighed ved tanken om, hvor mange måltider den havde nydt af kar, som ifølge "Old Mortalitys" udsagn kun egnede sig til at bruges ved gilder for hekse og varulve, og da børnene kom hjem med denne besked, fordærvedes mangt et måltid af den væmmelse, efterretningen vakte, idet udtalelsen om materialerne blev antaget at forklare det rødlige skær, der endog i Coopers berømmelsesdage havde syntes noget mistænkeligt. Cooper Climents varer afvistes med rædsel til stor fordel for hans naboer, pottemagerne, og trætøjmanden så sin handel gå i stå og erfarede grunden, da hans forrige kunder indfandt sig fulde af forbitrelse hos ham med de af sådanne vanhellige materialer forfærdige genstande og forlangte deres penge tilbage. Under denne ubehagelige forlegenhed stævnede den ulykkelige kunstner "Old Mortality" ind for retten, hvor han godtgjorde, at det træ, han brugte i sin håndtering, bestod af staver af gamle vinfade, som han købte af smuglere, af hvilke det den gang vrimlede i landet - en omstændighed, der tilstrækkeligt forklarede, hvorfor de farvede deres indhold rødt.

"Old Mortality" forsikrede, at han ikke havde haft andet til hensigt med sit udsagn end at ave børnenes kådhed, men det er lettere at nedbryde et godt navn end at genoprette det, og Cooper Climents forretning blev ved at sygne hen, og han selv døde i fattigdom.

De skotske presbyterianere

1. (Indledende)

Hvi søger han utrætteligt at trænge
sig frem mellem dødens mørke huler
og vinde byttet, han har søgt så længe,
tilbage fra den glemsel, som det skjuler?

Langborne.

"De fleste læsere," hedder det i mr. Pattiesons håndskrift, "må have frydet sig ved synet af den glade tummel, der finder sted, når børnene i en landsbyskole får lov til at gå hjem en smuk sommereftermiddag. Barndommens spændstige sind, der med så stor møje er blevet holdt i ave i de kedelige undervisningstimer, kan da ses ligesom at give sig luft i råben, syngen og lystighed, mens smådrengene samler sig i klynger på legepladsen og aftaler, hvad de ville lege om aftenen. Men der er én, som ligeledes nyder godt af den lettelse, frihedstimen yder, omend hans følelser ikke er så iøjnefaldende for iagttageren eller så godt egnede til at vække hans deltagelse. Jeg mener læreren, der, bedøvet af skolestuens surren og halvt kvalt af dens beklumrede luft - ene mod en hel hærskare - har tilbragt sin dag med at ave kådhed, vække dorskhed til virksomhed, oplyse uvidenhed og mildne trodsighed, og hvis åndsevner endog er blevet forvirrede af at høre den samme kedelige lektie blive opremset hundrede gange, uden anden afveksling end de opremsendes forskellige bommerter.

Endog den klassiske ånds blomster, i hvilke hans indbildningskraft finder størst behag i dens ensomhed, er i hans tanker blevet nedværdigede ved deres forbindelse med tårer, fejltagelser og straf, så at Virgils ecloger og Horats' oder er blevet uafladeligt forbundne med tanken om en slæbende skoledrengs tvære skikkelse og ensformige oplæsning. Føjes til disse, åndelige genvordigheder et svageligt legeme og en sjæl, der stræber efter en højere udmærkelse end den at være barndommens tyran, kan læseren gøre sig en svag forestilling om den lindring, som en ensom vandring i en smuk sommeraftens kølighed skaffer det hoved, der har værket, og de nerver, der er blevet slappede ved i så mange timer at have måttet varetage den offentlige undervisnings møjsommelige hverv.

For mig har sådanne aftenvandringer været de lykkeligste timer i et ulykkeligt liv, og hvis en eller anden læser senere måtte finde behag i disse nattearbejder, har jeg intet imod, at han er blevet vidende om, at planen til dem i reglen er blevet lagt i øjeblikke, da frihed for slid og støj i forening med fredelige omgivelser har stemt mig til at give mig af med at være forfatter.

Det sted, hvor jeg helst tyr hen i sådanne gyldne fritimer, er bredderne af det lille vandløb, som, efter at have bugtet sig gennem en ensom, med grønne bregner bevokset dal, skynder sig forbi landsbyskolen i Gandercleugh. På den første fjerdingvej forstyrres jeg måske i betragtninger af at måtte besvare et skrabud eller en hilsen med huen af sådanne omstrejfere blandt mine lærlinge, der fisker efter ørreder eller elritser i den lille bæk eller plukker siv og vilde blomster på dens bred, men længere udstrækker de ungdommelige anglere ikke frivilligt deres udflugter efter solens nedgang, og grunden hertil er, at der højere oppe i den smalle dal og i en fordybning, der synes at være gravet ind i siden af den lyngklædte bakke, er en forladt begravelsesplads, som de små krystere er bange for at nærme sig i tusmørket. For mig derimod har denne plet et ubeskriveligt trylleri. Den har længe været yndlingsmålet for mine vandringer, og hvis min kære velynder ikke glemmer sit løfte, vil den (og det sandsynligvis inden føje tid), blive mit sidste hvilested efter min pilgrimsvandring her i livet.

[Anmærkning af mr. Jedediah Cleisbotham: At jeg har holdt mit ord i denne sørgelige sag til min afdøde og savnede ven, fremgår af en på min bekostning på hint sted rejst mindesten med Peter Pattiesons navn og livsstilling samt fødsels og begravelsesdag tillige med et af mig som hans foresatte og velynder bekræftet vidnesbyrd om hans fortjenester.]

Det er et sted, som besidder hele den højtidelighed, som hører til en begravelsesplads, uden at det vækker mere uglædelige følelser. Da det ikke er blevet synderligt brugt i mange år, er de få gravsteder, som hæver sig op over den jævne flade, dækkede med den samme glatte, fløjlsbløde grønsvær. Mindesmærkerne, hvoraf der ikke findes flere end syv eller otte, er sunket halvt ned i jorden og overgroede med mos - ingen friske grave forstyrrer vore betragtningers sindige ro ved at minde os om friske sorger, og intet langt, opløbet græs påtrænger vor indbildningskraft forestillingen om, at det skjuler de forrådnede og bulnende menneskelige levninger, der gærer nedenunder det, med sin mørke yppighed. Tusindfryden, der blinker i det grønne, og skovhyacinten, der bøjer sig over det, suger deres rene næring af himlens dug og påtvinger os ingen nedværdigende eller modbydelige forestillinger. Døden har rigtig nok været her, og dens spor viser sig for vore øjne, men de er blevet mildnede og har mistet deres rædsel, fordi vi er så langt fra det tidspunkt, da de først blev aftrykket. De, som slumrer dernede, står kun i forbindelse med os ved tanken om, at de i sin tid har været, hvad vi nu er, og at ligesom deres levninger nu er blevet til et med den moderlige jord, sådan skal også vore en gang i fremtiden undergå den samme forvandling.

Men skønt mosset har samlet sig i fire slægtfølger på de nyeste af disse beskedne gravstene, ihukommes dog mindet om nogle af dem, som de dækker, endnu med ærbødighed. Vel er det så, at på det største og for en oldgransker mest tiltrækkende mindesmærke, der indeholder billedet af en drabelig ridder i ringbrynje og med skjoldet på brystet, er våbenmærkerne blevet udslettede af tiden, og at nogle få, udslidte bogstaver kunne efter fortolkerens forgodtbefindende læses enten som Dns. Johan - - de Hamel eller Johan - - de Lamel. Og ligeledes er det så, at om et andet gravminde, hvorpå der kunstfærdigt er udhugget et kors, en bispehue og en bispestav, kan sagnet kun melde, at en vis unavngiven biskop ligger begravet der, men på to andre ved siden deraf liggende stene kan de under dem slumrendes historie endnu læses i plump prosa og endnu plumpere rim. De afdøde hørte efter indskriftens forsikring til de forfulgte presbyterianere, der udgør et sørgeligt historisk emne i Charles den Andens og hans efterfølgers tid. På tilbagevejen fra slaget ved Pentland Hills var en afdeling insurgenter blevet angrebet i denne dal af nogle af de kongelige tropper, og tre eller fire af dem var enten faldet i skærmydslen eller, efter at de var blevet taget til fange, skudt som oprørere, der var blevet grebet med våben i hånd. Bønderne viser disse bispevældets ofres grave en ære, som de ikke længere vise langt prægtigere mindesmærker, og når de viser deres sønner dem og fortæller dem ofrenes skæbne, slutter de i almindelighed med at formane dem til, hvis tiderne måtte kræve det, ligesom deres gæve forfædre at holde ud til det yderste for den borgerlige og religiøse friheds sag.

Skønt jeg er langt fra at hylde de lærdomme, som hævdes af dem, der kalder sig disse menneskers efterfølgere, og hvis utålsomhed og snæverhjertede trosiver er i det mindste lige så iøjnefaldende som deres religiøse iver, vil jeg dog ikke af den grund nedsætte mindet om disse slagtofre, af hvilke mange forenede en Hampdens selvstændighed med en Coopers eller Latimers tålmodighed i genvordigheder. På den anden side ville det være uretfærdigt at glemme, at mange endog af dem, som udmærkede sig mest i at kue, hvad de anså for disse ulykkelige flygtninges genstridige og oprørske ånd, selv, når de skulle lide for deres statsborgerlige og religiøse anskuelser, åbenbarede den samme uforfærdede og opofrende iver, der hos dem havde en tilsætning af ridderlig kongetroskab, ligesom hos hine af republikansk begejstring. Det er ofte blevet sagt om den skotske karakter, at den trodsighed, der udgør et af dens træk, viser sig mest til sin fordel i modgang, da den synes at være ligesom den indenlandske valbirk, der ikke engang af den fremherskende vind lader sig påvirke i sin vækst, men idet den med lige stor dristighed skyder sine grene ud i enhver retning, ikke på nogen side lader sig angribe af stormen og vel kan brækkes, men aldrig bøjes. Dog taler jeg, vel at mærke, kun om mine landsmænd, således som jeg selv har iagttaget dem, hvorimod jeg nok har hørt, at de er mere eftergivende, når de opholder sig i fremmede lande. Men tilbage fra dette sidespring.

Medens jeg en sommeraften på en af de ovenomtalte vandringer nærmede mig disse dødes bolig, blev jeg noget overrasket ved at høre lyde, der var forskellige fra dem, som sædvanligvis mildner dens ensomhed, nemlig bækkens sagte rislen og vindens sukken mellem de tre kæmpestore asketræers grene, som betegner kirkegården. Samtidig hørtes der tydeligt hammerslag, og jeg begyndte allerede at blive noget urolig for, at et skeldige, der længe havde været påtænkt af de to herremænd, hvis ejendomme adskiltes af min kære bæk, var i begreb med at blive opført tværs over dalen for med dets retlinede vanskabthed at afløse den naturlige grænses smukke krumninger, men da jeg kom nærmere, blev jeg på en behagelig måde bragt ud af min vildfarelse, idet en gammel mand, der sad på de myrdede presbyterianeres gravminde, ivrigt med sin mejsel uddybede bogstaverne i den indskrift, som i et bibelsk sprog udtalte, at det evige livs forjættede salighed var de slagnes lod, og med samme voldsomhed lyste forbandelse over deres mordere. En blå hue af ualmindeligt omfang dækkede den fromme arbejders grå hår. Han var iført en vid, gammeldags kofte af groft, ufarvet vadmel af den slags, som de ældre bønder plejer at bruge, samt vest og bukser af samme slags tøj, og den hele dragt havde, skønt den endnu var i ordentlig stand, åbenbart gjort tjeneste i lang tid. Tyksålede, lappede og sømbeslåede sko og støvletter af groft sort klæde fuldstændiggjorde hans påklædning. Ved siden af ham græssede mellem gravene hans rejsefælle, en kleppert, hvis stærke hvidhed, fremstående knogler og hule øjne vidnede om dens ælde; den var udstyret på den simpleste måde med en klapgrime, et fæhårstøjr eller grimeskast og en stråhynde i stedet for tøjle og sadel. Om dyrets hals hang der en sejldugspose, hvori rytteren sandsynligvis gemte sit værktøj og hvad andet, han måtte have anledning til at føre med sig. Skønt jeg aldrig før havde set den gamle mand, faldt det mig dog ikke vanskeligt på hans ejendommelige beskæftigelse og hele udrustning at genkende en from vejfarende, hvem jeg ofte havde hørt omtale, og som i forskellige egne af Skotland var kendt under navn af "Old Mortality".

Hvor denne mand var født eller hvilket hans virkelige navn var, har jeg aldrig kunnet erfare, og ligeså lidt er de grunde, som bevægede ham til at forlade hans hjem og vælge det omvandrende liv, han førte, mig bekendte, undtagen ganske i almindelighed. Efter hvad de fleste tror, havde han hjemme enten i grevskabet Dumfries eller i Galloway og nedstammede i lige linje fra en af disse covenantens forkæmpere, hvis gerninger og lidelser var hans yndlingsemne. En gang skal han have besiddet en lille hedegård, men hvad enten det nu var på grund af pengetab eller på grund af huslige genvordigheder, så havde han for længe siden opgivet denne og enhver anden indbringende håndtering. Som det hedder i Bibelen, forlod han hus og hjem og frænder og vandrede om i landet lige til sin dødsdag - et tidsrum af hen ved tredive år.

På denne sin lange pilgrimsvandring indrettede den fromme sværmer sine rundrejser sådan, at han årligt besøgte gravene for de ulykkelige covenanter, der var faldet for sværdet eller bøddelens hånd under de to sidste konger af huset Stuart. Disse grave er talrigst i de vestlige egne i Ayr, Galloway og Dumfries, men findes også på andre steder i Skotland, hvor flygtningene havde kæmpet og var faldet eller blevet henrettet af krigsfolket eller af den borgerlige magt. Disse grave ligger ofte langt borte fra alle menneskelige boliger ude i de afsides hedemoser og ødemarker, hvor flygtningene var tyet hen for at skjule sig, men hvor de så var, kunne man være vis på, at "Old Mortality", når hans årlige runde bragte ham i deres nærhed, besøgte dem. I de mest ensomme bjergkløfter er urfuglejægeren ofte blevet overrasket ved at træffe ham beskæftiget med at rense de grå sten for mos og med sin mejsel opfriske de halvt udslettede indskrifter og istandsætte de sindbilleder på døden, hvormed disse ukunstlede mindesmærker plejer at være smykket. Bevæggrunde af den mest oprigtige, om end overspændte gudsfrygt foranledigede den gamle mand til at yde mindet om kirkens hedengangne stridsmænd denne hylding, og han troede at opfylde en hellig pligt ved for efterslægtens øjne at forny de forfaldne kendetegn på dens forfædres iver og lidelser og derved ligesom atter tænde det bål, som skulle formane kommende slægter til at værge deres religion endog med deres blod.

På alle sine vandringer syntes den gamle pilgrim aldrig at behøve pengehjælp og vidstes heller aldrig at have modtaget en sådan, men hans fornødenheder var også kun få, da han med lethed fik husly hos en cameronianer af sin egen sekt eller en anden gudfrygtig mand. Den gæstfrihed, som med ærbødighed blev ydet ham, gengældte han altid ved at istandsætte de ligstene, der hørte til hans værts familie eller forfædre, hvor der fandtes sådanne, og da vandringsmanden som oftest sås optaget af dette fromme hverv inde på en eller anden landsbykirkegård, eller bøjet over en ensom ligsten ude på heden, hvor han forstyrrede brokfuglen og urhanen med sin hammers og mejsels klirren, medens hans gamle hvide, kleppert stod og græssede ved siden af ham, fik han på grund af denne sin færden mellem de døde det folkelige tilnavn "Old Mortality".

I et sådant menneskes karakter kunne der kun være liden plads endog til uskyldig munterhed, og dog siges han af sine trosfæller at have været oprømt. Forfølgernes efterkommere eller dem, om hvem han antog, at de gjorde sig skyldige i at hylde lignende lærdomme, såvel som de religionsspottere, af hvilke han stundom blev angrebet, plejede han at kalde en øgleæt, og når han talte med andre, var han alvorlig og fyndig og ikke uden et vist præg af strenghed, men han skal aldrig have givet sig luft i voldsomme udbrud af heftighed, undtagen en gang, da en uartig dreng, der var skulket af skole, slog næsen itu på billedet af en kerub, som den gamle mand var i færd med at opfriske. Trods Salomons regel, for hvilken skoledrenge kun har liden føje til at være hans ihukommelse taknemmelige, sparer jeg i almindelighed på riset, men ved denne lejlighed fandt jeg det rigtigt at vise, at jeg ikke hadede barnet. - Men jeg må vende tilbage til de omstændigheder, som var forbundet med min første sammenkomst med denne sværmer.

Idet jeg hilste på "Old Mortality" undlod jeg ikke at lægge min agtelse for hans alder og grundsætninger for dagen ved at begynde min tiltale med en ærbødig undskyldning, fordi jeg forstyrrede ham i hans arbejde, hvorpå den gamle mand afbrød sin mejsels virksomhed, tog sine briller af og tørrede dem, og, idet han igen satte dem på sin næse, besvarede min hilsen på en lignende høflig måde. Opmuntret af denne hans venlighed, tillod jeg mig at stille ham nogle spørgsmål om de ofre, med hvis mindesmærker han netop da var beskæftiget. For at tale om covenanternes bedrifter var hans livs fryd, ligesom istandsættelsen af deres mindesmærker var dets opgave. Han var i høj måde ordrig i sine meddelelser af alle de omstændelige oplysninger, han havde indhentet om dem og deres krige og vandringer, og man skulle næsten have troet, at han havde været deres samtidige og selv set de begivenheder, han skildrede, i den grad havde han sammensmeltet sine følelser og anskuelser med deres, og i den grad havde hans fortællinger et øjenvidnes udførlighed.

"Vi," sagde han i en hoverende tone, "vi er de eneste sande whigger. Kødelige mennesker har antaget dette sejrrige navn for at følge ham, hvis rige er af denne verden. Hvem af dem ville vel sidde i seks timer på en våd bakkeskrænt for at høre på en gudelig prædiken? Jeg tror, at en time ville gøre dem trætte af det. De er ikke et hår bedre end de, der ikke skammer sig ved at antage toryernes blodtørstige navn. Alle sammen er de egenkærlige, alle sammen stræber de efter rigdom, magt og jordisk forfængelighed og glemmer, hvad der blev frygtet og gjort af de mægtige mænd, som på vredens store dag stod i gabet. Intet under, at de frygter for fuldbyrdelsen af, hvad der af den værdige mr. Peden - denne dyrebare Herrens tjener, af hvis ord intet faldt til jorden - udtaltes om, at franskmændene ville vise sig ligeså talrige i Ayrsdale og Galloways marker som højlænderne i året 1677. Og nu griber de bue og spær, i stedet for at de burde sørge over et syndigt land og en opløst covenant."

Efter at have beroliget den gamle mand ved at lade hans anskuelser være uimodsagte, overtalte jeg ham, da jeg gerne ville forlænge samtalen med en så mærkelig personlighed, til at modtage den gæstfrihed, mr. Cleishbotham altid er rede til at vise dem, der trænger til den. På vejen til skoleherrens hus gik vi ind i Wallace Inn, hvor jeg var temmelig vis på at træffe min velynder på den tid af aftenen, og efter en forekommende udveksling af høfligheder lod "Old Mortality" sig, om end kun med møje, formå til at drikke et eneste glas med sin vært, og det endda kun på den betingelse, at han selv måtte udbringe skålen, hvilken han indledte med en takkebøn på fem minutter og derpå drak til minde om de af kirkens helte, der først havde rejst deres banner på bjergene. Da intet kunne overtale ham til at udstrække sin selskabelighed til et bæger endnu, fulgte min velynder ham hjem og indkvarterede ham i Profetens Værelse, som det behager ham at kalde et kammer, hvor der står en gæsteseng, og som hyppigt er et tilflugtssted for en fattig rejsende.

Dagen efter tog jeg afsked med "Old Mortality", der syntes rørt af den opmærksomhed, jeg havde skænket ham under vor samvær, og hvormed jeg havde lyttet til hans tale. Da han ikke uden vanskelighed havde sat sig op på den gamle, hvide kleppert, greb han min hånd og sagde:

"Vor Herres velsignelse være med Eder, unge mand! Mine timer er som aksene fra forrige høst, og Eders dage er endnu i deres vår, og dog bliver I måske bragt i hus af alt dødeligts høstmand før jeg. For dødens segl skærer ligeså ofte det grønne som det modne, og der er en farve på Eders kind, der, ligesom rosens knop, tjener til at skjule fordærvelsens orm. Arbejd derfor som den, der ikke ved, når hans herre vil kalde ham, og skulle det falde i min lod at komme tilbage til denne landsby, efter at I er gået hjem til Eders rette sted, skal disse runkne hænder hugge Eder en mindesten, på det at Eders navn ikke skal forgå iblandt folket."

Jeg takkede "Old Mortality" for hans kærlige hensigter imod mig og drog et suk, ikke så meget af sorg, tror jeg, som af hengivelse i Guds vilje ved tanken om muligheden af, at jeg måske snart kunne komme til at behøve hans venlige omsorg. Men skønt han efter al menneskelig sandsynlighed ikke tog fejl i sin formodning om, at mine dages spand vil blive forkortet i min ungdom, overvurderede han dog det for hans egen pilgrimsvandring her på jorden bestemte tidsrum. Det er nu nogle år siden han er blevet savnet på alle de steder, hvor han plejede at vise sig, mens mos, lav og lyngplanter mere og mere tildækker de stene, som det var hans livs opgave at holde rene. Omtrent i slutningen af dette århundrede endte han sine jordiske anstrengelser, idet han blev fundet udmattet og døden nær på landevejen tæt ved Lockerby i Dumfriesshire. Deltageren i alle hans vandringer, den gamle hvide kleppert, stod ved siden af ham, og der fandtes penge nok hos ham, til at han kunne få en anstændig begravelse, hvilket tilstrækkeligt godtgør, at hans død på ingen måde var blevet fremskyndet ved vold eller af mangel. Almuen holder endnu hans minde højt i ære, og mange er af den formening, at de stene, som han istandsatte, ikke oftere ville behøve mejselens bistand, ja påstår endog, at på de ligstene, som fortæller, hvordan martyrerne blev dræbte, er deres navne vedblevet at være uudsletteligt læselige efter "Old Mortalitys" død, hvorimod forfølgernes, der var indhuggede i de samme mindesmærker, er blevet fuldstændig udviskede. Jeg behøver vel næppe at tilføje, at dette er en kærlig indbildning, og at efter den fromme pilgrims tid iler de mindesmærker, der var genstand for hans omsorg, ligesom alle jordiske ihukommelsestegn deres opløsning og undergang i møde.

Mine læsere ville naturligvis indse, at jeg ved at optage mange af de anekdoter, jeg hørte af "Old Mortality" i en eneste sammentrængt fortælling langt fra har tilegnet mig hans fremstillingsmåde, hans anskuelser eller blot hans kendsgerninger, for så vidt som disse synes at være blevet forvanskede af partifordom, og jeg har søgt at berigtige eller stadfæste dem efter de pålideligste sagnkilder, jeg har kunnet finde blandt begge partier.

På presbyterianernes side har jeg rådført mig med de hedeboer fra de vestlige egne, der formedelst deres jorddrotters godhed eller af andre grunde har været i stand til under de sidste almindelige ejendomsomskiftelser at bevare de græsgange, på hvilke deres forfædre ernærede deres hjorde, i deres besiddelse, men må tilstå, at jeg i den senere tid har fundet denne kilde til oplysninger temmelig indskrænket, og jeg har derfor søgt yderligere bistand hos disse beskedne fodvandrere, som vore nøjeregnende forfædre kaldte rejsende købmænd, men som vi, idet vi i denne som i væsentligere henseender har rettet os efter vore rigere naboers meninger og talemåder, nu have lært at kalde bissekræmmere. Også landsbyvævere, der rejser om i håb om at blive af med, hvad de har vævet om vinteren, men i særdeleshed skræddere, der på grund af deres stillesiddende håndværk og nødvendigheden i vort land af at drive det under midlertidige ophold i familier, hvor der er brug for dem, kunne antages at besidde en fuldstændig samling af landlige overleveringer, skylder jeg mange, i originalens smag og ånd holdte oplysninger til "Old Mortalitys" fortællinger.

Vanskeligere faldt det mig at tilvejebringe stof til at berigtige det partiske præg, hvoraf disse forråd af nedarvet kundskab åbenbart er gennemtrængte, for at jeg kunne meddele en uhildet skildring af sæderne i dette ulykkelige tidsrum og samtidig lade begge partier vederfares retfærdighed; men jeg er blevet sat i stand til at mildne "Old Mortality" og hans cameronianske venners fortællinger ved hjælp af beretninger fra mere end en efterkommer af gamle, hæderlige slægter, der, skønt de selv er sunket ned i livets beskedne dal, dog med stolthed skuer tilbage på den tid, da deres forfædre kæmpede og faldt for det fordrevne Stuartske hus, ja jeg kan endog rose mig af højærværdig hjemmel i samme henseende, da mere end en edsvægrende biskop, hvis magtfylde og indtægter var afpassede efter en så apostolisk målestok, som den største bispehader vel kunne ønske det, har, medens han tog til takke med den tarvelige beværtning i Wallace Inn, nedladt sig til at forsyne mig med berigtigende oplysninger til de enkeltheder, jeg havde hørt af andre. Der findes også hist og her nogle lairder, der, om de end trækker på skuldrene, ikke føler nogen sær undseelse over, at deres forfædre tjente i Carshalls og Claverhouses forfølgende skarer, og fra disse herrers skovfogeder - en tjeneste, der lettere end nogen anden bliver arvelig i slige familier er det ligeledes lykkedes mig at indhente mange værdifulde oplysninger.

I det hele taget behøver jeg vel nu næppe at frygte for, at jeg ved at skildre den virkning, som modsatte grundsætninger har gjort på gode og slette mennesker af begge partier, vil blive mistænkt for at have villet håne eller forurette noget af dem. Om mindet om tidligere forurettelser, overdreven kongetroskab og foragt for og had til modstandere end fremkaldte strenghed og tyranni hos det ene parti, vil det næppe kunne nægtes, at om iveren for Guds hus end ikke opslugte sektererne, så fortærede den i det mindste (for at efterligne Drydens talemåde) ingen ringe del af deres troskab, sunde fornuft og gode opdragelse. Man tør trygt håbe, at de gæves og retskafnes sjæle blandt begge partier for længst med forundring og medynk har skuet ned på de alt for højt i ære holdte bevæggrunde, der voldte deres gensidige had og fjendskab, mens de færdedes hernede i denne mørkets, blodets og tårernes dal. Fred være med deres minde! Lad os tænke om dem som heltinden i vort eneste skotske sørgespil besværger sin husbond at tænke om hendes hedengangne fader:

O rør ej op i vore fædres aske!
Et uforsonligt had var deres brøde,
Og tung var boden, som de har bragt.

2

Ved dagens frembrud hundred mand i plade
skal vente på vort bud ved borgens porte.

Douglas

Under de sidste Stuart'er lod regeringen det være sig særdeles magtpåliggende ved ethvert middel, den havde til sin rådighed, at modarbejde den strenge og puritanske ånd, som havde været den republikanske regeringsforms væsentligste særkende, og genoprette de forhold fra lenstiden, der havde knyttet lensmanden til lensherren og begge til kronen. Øvrigheden påbød hyppige mønstringer og folkeforsamlinger såvel til krigerske øvelser som til leg og tidsfordriv; men i det sidste tilfælde var buddet, mildest talt, uklogt, da de samvittigheder, der i starten kun havde været ængstelige, nu, som det plejer at gå ved sådanne lejligheder, styrkedes i deres anskuelser, og ungdommen af begge køn, for hvilken piben og håndtrommen i England og sækkepiben i Skotland i og for sig ville have været en uimodståelig fristelse, blev sat i stand til at trodse dem ved den stolte bevidsthed om, at den herved modsatte sig en statsrådsbefaling. At tvinge folk til på befaling at danse og være lystige er sjældent lykkedes, ikke engang om bord i slaveskibene, hvor det fordum undertiden forsøgtes for at få de ulykkelige fanger til at røre deres lemmer og forfriske blodomløbet i de få minutter, det var tilladt dem at trække frisk luft på dækket. De strenge calvinisters genstridighed voksede i samme forhold, som regeringen ønskede, at den skulle aftage, og da de, der tillagde sig selv en mere end almindelig hellighed, udmærkede sig ved en jødisk overholdelse af sabbatten og en hovmodig fordømmelse af alle mandige idrætter og uskyldige adspredelser såvel som af den vanhellige skik med blandet dansen, det vil sige, at mænd og kvinder dansede med hinanden (for så vidt jeg ved, indrømmede de, at denne øvelse kunne være uskyldig, når den blev drevet af hvert køn for sig), så modarbejdede de endog, så vidt det stod til dem, de gamle såkaldte våbenskuer, ved hvilke grevskabets lenspligtige krigere skulle indfinde sig og enhver af kronens vasaller under svær straf skulle møde med så mange væbnede mænd, som han ifølge sit lensbrev var forpligtet til at stille; for covenanterne så så meget mere skævt til disse forsamlinger, som det af regeringen var pålagt lordløjtnanterne og sherifferne, under hvem de blev holdt, ikke at lade nogen møje være usparet, som kunne gøre dem tiltrækkende for de unge mænd, der således blev sammenkaldt, og på hvem de krigerske øvelser om formiddagen og de lege, hvormed aftenen i almindelighed blev sluttet, med rette kunne antages at gøre et forførerisk indtryk.

De strengere presbyterianeres prædikanter og tilhængere søgte derfor ved formaninger, forestillinger og magtsprog at formindske efterlevelsen af disse indkaldelser, vel vidende, at de derved svækkede ikke alene regeringens tilsyneladende, men også dens virkelige styrke ved at forebygge udbredelsen af det sammenhold, der snart forener unge mænd, som plejer at komme sammen til mandige idrætter eller krigerske øvelser, og de anstrengte sig derfor alvorligt for at afholde dem, der på nogen måde kunne finde på et påskud til at udeblive, fra at møde ved disse lejligheder, og var i særdeleshed strenge mod dem af deres tilhørere, som alene af nysgerrighed blev tilskuere ved eller af lyst til legemsøvelser deltog i den mønstring og de lege, som forefaldt. De af herremændene, som hyldede disse lærdomme, var imidlertid ikke altid i stand til at følge dem, da lovens forskrifter var bydende, og statsrådet, der havde den udøvende magt i Skotland, strengt inddrev de lovbefalede bøder hos dem af kronens vasaller, der ikke mødte ved det til visse tider indtrædende våbenskue, hvorfor landejendomsbesidderne blev nødsagede til at sende deres sønner, forpagtere og lensmænd til mødestedet med de heste, mænd og spyd, hvortil de var vurderet, og det hændte hyppigt, at de unge krigsmænd, trods deres foresattes strenge befaling om at vende hjem, så såre det egentlige eftersyn var forbi, ikke kunne modstå fristelsen til at deltage i de lege, der fulgte efter mønstringen, eller undgå at høre på de bønner, der ved disse lejligheder blev oplæst i kirkerne, og derved efter deres sørgende forældres anskuelse deltog i den ugudelige gerning, som var en vederstyggelighed i Herrens øjne.

Den 5. maj 1679 på hvilken dag vor fortælling begynder, holdt sheriffen i grevskabet Lanark våbenskue i et vildt landskab kaldet den øvre kreds i Clydesdale, på en jævn slette, ikke langt fra en kongelig købstad, hvis navn ikke i nogen væsentlig grad vedkommer vor historie. Da mønstringen var forbi og vedbørlig indberetning om den afgivet, skulle de unge mænd samles til forskellige lege, af hvilke den vigtigste var papegøjeskydningen, en gammel idræt, der fordum udførtes med bue, men nu med ildvåben, og bestod i, at en fugleskikkelse, der var udstafferet med brogede fjer, så at den så ud som en papegøje, var sat op på en stang og dannede en skive, mod hvilken skytterne, den ene efter den anden, løsnede deres bøsser eller karabiner i en afstand af tres eller halvfjerds skridt. Den, hvis kugle skød målet ned, kaldtes resten af dagen med den stolte titel papegøjekaptajn og førtes sædvanligvis i triumf til det anstændigste værtshus i nabolaget, hvor aftenen blev afsluttet med et gilde der blev anført, og, hvis han havde evne til det, også blev betalt af ham.

Man vil naturligvis indse, at egnens damer mødte for at overvære denne ædle væddestrid, alene med undtagelse af dem, der hyldede puritanismens strengere trossætninger og derfor ville have anset det for en forbrydelse at opmuntre de ildesindedes vanhellige løjer. Af wienervogne, kalecher eller gigger fandtes der ingen i disse ukunstlede dage, kun lordløjtnanten i grevskabet, en herre af hertugelig rang, tillod sig den yppighed at holde et køretøj, en tingest, dækket med falmet forgyldning og billedhuggerarbejde, der i sit ydre lignede det sædvanlige billede af Noahs ark, blev trukket af otte langhalede, flanderske hopper og indeholdt otte indvendige og seks udvendige. De indvendige bestod af Deres Nåder selv, to kammerfrøkener, to børn, en huskapellan, der var proppet ind i en slags sidefordybning, som dannedes af en fremspringning af vogndøren og på grund af sit udseende kaldtes "støvlen," og en af Hans Nådes staldmestre, der var gemt i et tilsvarende rum lige overfor. En kusk og tre forridere med korte sværd og pungparykker med tre piske, og som havde muskedonnere hængende bagved sig og pistoler i deres sadelhylstre, styrede køretøjet, og på trinnet bagved denne bevægelige herregård stod eller rettere sagt hang i tredobbelt række seks lakajer bevæbnede til tænderne og klædt i kostbare liberier. Alle de andre standspersoner, mænd og kvinder, unge og gamle, var til hest og var ledsaget af deres tjenere, men af de allerede anførte grunde var forsamlingen snarere udsøgt end talrig.

Tæt ved det uhyre læderkøretøj, som vi har forsøgt på at beskrive, sås, hævdende hendes forrang for egnens titelløse adel, lady Margaret Bellendens sindige pasgænger, der bar lady Margarets ranke og gravitetiske skikkelse, iført den enkedragt, som den gode frue ikke havde aflagt, siden hendes ægtefælle var blevet henrettet på grund af sin trofasthed mod Montrose.

Hendes barnebarn og den eneste genstand for hendes omsorg her på jorden, den lyshårede Edith, der af alle indrømmedes at være den smukkeste pige i hele den øvre kreds, viste sig ved siden af sin alderstegne slægtning, ligesom våren ved siden af vinteren. Hendes sorte spanske hest, som hun styrede med stor anstand, og hendes smukke ridedragt og kunstfærdigt udsyede tværsadel var omhyggeligt beregnede på, at hun skulle tage sig så fordelagtigt ud som muligt, men de tætte, yppige lokker, der trængte sig frem under hendes hat og kun blev hindret af et grønt bånd i at bølge ned over hendes skuldre, og hendes blide og kvindelige træk, som dog ikke savnede et vist udtryk af skælmeri, der værnede dem mod den beskyldning for flovhed, som stundom fremsættes mod lyshårede og blåøjede skønheder, vakte større beundring hos den vestlandske ungdom end enten hendes udstyrelses pragt eller hendes gangers skabning.

Disse fornemme damers følge var noget under deres byrd og stilling i disse dag, da det kun bestod af to ridende tjenere, for sagen var, at den gode gamle dame havde været nødt til at lade alt sit mandlige tyende rykke ud for at fuldstændiggøre det mandskab, hendes len havde at stille til mønstringen, og hvori hun ikke for alt i verden ville have haft, at der skulle have manglet en eneste. Den gamle hushovmester, der, iført stålhue og stive støvler, red i spidsen for hendes folk, havde, som han sagde, svedt blod og vand for at overvinde de hedeboers betænkeligheder og udflugter, som skulle have leveret heste, folk og harnisker ved disse lejligheder, og til sidst var deres uenighed nær blevet til åbenbar krig, idet den forbitrede tilhænger af den biskoppelige kirke havde overøst de genstridige med alle de trusler, som findes i den hellige formaning, der askeonsdag blev oplæst i kirken, og af dem til gengæld var blevet svaret med alle beskyldningerne i en calvinistisk bandlysning. Hvad var der altså at gøre? At have set de genstridige fæstere straffede, ville have været en let sag, da statsrådet hellere end gerne havde idømt dem bøder og udsendt en afdeling ryttere til disses inddrivelse, men det ville været det samme som at have sat bukken til gartner.

"For," sagde Harrisson til sig selv, "de karle ejer allerede nu lidt nok, og kalder jeg rødkjolerne til hjælp og fratager dem den smule, de har, hvorledes skal så min velbårne frue kunne få sin landgilde til kyndelmisse, som det, om tiderne er aldrig så gode, allerede kniber nok for at skaffe til veje."

Han væbnede derfor falkoneren, tjeneren og avlskarlen hjemme på gården sammen med en gammel fordrukken, kongeligsindet kældermester, der havde tjent med den afdøde sir Richard under Montrose og hver aften kedede tyendet med sine bedrifter ved Kilsythe og Tippermoor og var den eneste af dem alle, der havde nogen iver for den forestående gerning. På den måde samt ved at hverve et par krybskytter og fisketyve fuldstændiggjorde mr. Harrison det antal folk, som det pålå lady Margaret Bellenden at stille som besidderinde på livstid af Tillietudlem med flere len; men da hushovmesteren på den vigtige dags morgen havde mønstret sin skare udenfor borgens jernport, kom avlskarlen Cuddie Headriggs moder belæsset med rytterstøvlerne, læderkøllerten og de øvrige genstande, han skulle have brugt i tjenesten på den dag, og lagde dem foran hushovmesteren, idet hun ganske roligt fortalte ham, at hun ikke ville påtage sig at afgøre, om det var mavepine eller samvittighedsuro, men vist og sandt var det, at Cuddie havde haft det grumme dårligt om natten, og hun kunne ikke sige, at han havde haft det stort bedre nu.

"Himlens finger," tilføjede hun, "var med i spillet, og hendes barn skulle ikke gå sådanne ærinder."

Forgæves blev der truet med straffe, bøder og afskedigelse. Moderen var og blev genstridig, og Cuddie, der blev underkastet husundersøgelse for at man kunne forvisse sig om hans legemlige tilstand, kunne eller ville kun svare ved at sukke og stønne. Mause, der havde tjent længe i familien, var en slags yndling af lady Margaret, og nægtede derfor, og lady Margaret var selv taget bort, hvorfor der ikke kunne ske nogen henvendelse til hendes myndighed. I denne forlegenhed fandt den gamle kældermesters gode ånd på en udvej.

"Han havde set mangen brav karl, der havde været meget mindre end Gåse-Gibbie, kæmpe tappert under Montrose. Hvorfor da ikke tage Gåse-Gibbie?"

Gibbie var en sindssvag dreng, der var meget lav af vækst og førte en slags opsyn med fjerkreaturerne under den gamle hønsekone, for den gang var arbejdet i en skotsk husholdning fordelt på en helt forunderlig måde. Da denne knøs var blevet hentet hjem fra marken, blev han i en hast puttet i køllerten og snarere spændt fast til end omgjordet med et sværd til en voksen mand, hans små ben stukket i rytterstøvlerne og hans hoved dækket med en stålhue, der efter dens størrelse at dømme syntes at have været bestemt til at slukke ham ligesom et lys. Efter at være blevet således udrustet, blev han efter egen begæring hejset op på den roligste af hestene og slap, opmuntret og understøttet som han blev af sin formand, den gamle kældermester Gudyill, tåleligt fra mønstringen, så meget mere som sheriffen ikke tog det så nøje med at undersøge en så velsindet person som lady Margaret Bellendens mandskab.

Af disse grunde bestod lady Margarets tjenerskab på denne vigtige dag kun af to lakajer, ved hvilket indskrænkede følge hun højligt ville have undset sig ved at vise sig offentligt ved enhver anden lejlighed, men for kongedømmets skyld var hun rede til, når det skulle være, at bringe de mest ubetingede personlige ofre. I borgerkrigene i dette ulykkelige tidsrum havde hun mistet sin ægtefælle og to håbefulde sønner, men fået sin løn for dette, for på sit tog gennem det vestlige Skotland for at møde Cromwell på den skæbnesvangre valplads ved Worcester havde Charles den Anden spist frokost på borgen Tillietudlem, en begivenhed, der fra dette øjeblik udgjorde et så vigtigt tidspunkt i lady Margarets liv, at hun siden sjældent nød dette måltid enten hjemme eller ude, uden at skildre samtlige omstændigheder ved det kongelige besøg. Det kys, Hans Majestæt havde trykket på begge sider af hendes ansigt, ikke at forglemme, skønt hun stundom undlod at omtale, at han havde vist sig ligeså nådig mod to smukke tjenestepiger, der havde stået bagved hende og til ære for dagen var blevet ophøjet til kammerjomfruer. Disse beviser på kongelig nåde havde været afgørende, og selv om lady Margaret i følelsen af sin høje byrd og påvirket af sin opdragelse og sit had til det modsatte parti, der havde voldt hende så store huslige sorger, allerede havde været en standhaftig kongeligsindet, vil den omstændighed, at hun havde givet majestæten en frokost og til gengæld fået et kys, i og for sig have været udmærkelse nok til for altid at have knyttet hende til Stuart'ernes skæbne. Denne var nu, som det syntes, sejrrig, men lady Margaret havde holdt fast ved den i de allerværste tider og var rede til at underkaste sig de samme genvordigheder, hvis lykken atter måtte vende sig. For øjeblikket frydede hun sig i fuldeste måde ved synet af den krigsstyrke, der stod rede til at støtte kronen, og kvalte, så godt, hun kunne, sin ærgrelse over sine egne lensmænds uværdige udeblivelse.

Der veksledes mange høfligheder mellem Hendes Nåde og flere gamle, kongetro slægters overhoveder, som var til stede på pladsen, og af hvem hun holdtes højt i ære, og ikke en eneste ung mand red forbi dem under mønstringen, uden at han holdt sig rankere i sadelen og satte sin hest på bagbenene for på den fordelagtigste måde at fremvise sin egen rytterfærdighed og sin gangers fuldkomne lydighed for miss Ediths Bellendens øjne. Men de unge, ved deres høje byrd og tvivlsomme kongetroskab udmærkede kavalerer tiltrak sig ikke Ediths opmærksomhed i højere grad, end høflighedens love bydende krævede det, og hun lånte kun med ligegyldighed øre til de artigheder, der henvendtes til hende, og af hvilke de fleste var lidt forslidte, skønt de udtrykkeligt var lånt fra Calprenedes og Scuderis tunge og langtrukne romaner, de spejle, foran hvilke den tids ungdom fandt behag i at klæde sig på, førend dårskaben havde kastet sin ballast overbord og ombygget sine rangskibe, såsom romanerne Cyrus, Kleopatra og flere, til små fartøjer, der ikke stikker dybere, eller tydeligere talt, ikke medtager mere tid end den lille nøddeskal, hvori den venlige læser har nedladt sig til at tage plads. Det stod imidlertid skrevet i skæbnens bog, at miss Bellenden ikke skulle blive ved at vise den samme sindsro til dagen fik ende.

3

Rytter og hest det hårde stød fornam,
så at de mærkede, at lykken var dem gram.

(Pleasures of Hope.)

Efter at de krigerske bevægelser var i forhold til folkenes og hestenes mangel på øvelse blevet ret tåleligt tilendebragte, forkyndte et højt råb, at skytterne var i begreb med at træde frem til den allerede beskrevne papegøjeskydning. Masten eller stangen, der var forsynet med en tværstang, hvorfra målet hang ned, blev rejst under forsamlingens jubel, og endog de, der på grund af deres uvilje mod den kongelige sag, som lensmilitsen offentligt tjente, havde iagttaget dens øvelser med et slags ondskabsfuld og spottende hån, kunne ikke bare sig for at føle stor deltagelse for den kamp, der nu forestod. De flokkedes i nærheden af målet og udtalte deres domme om skytterne, alt som de trådte frem, den ene efter den anden, afskød deres bøsser mod skiven og fik deres dygtighed eller udygtighed lønnet med tilskuernes bifald eller latter; men da en smækker, ung mand, der var meget simpelt klædt, skønt ikke uden et vist præg af krav på pyntelighed og smag, nærmede sig stadet med sin bøsse i hånden, og hans mørkegrønne kappe, der var kastet tilbage over hans ene skulder, og hans kniplingshalsstrimmel og hue med fjer tilkendegav, at han ingen almuesmand var, opstod der en spændt mumlen blandt tilskuerne, omend det var vanskeligt at afgøre, om den hel og holdent var til fordel for den unge eventyrer.

"Hvad siger I til det, godtfolk? At se hans faders søn deltage i en så ugudelig dårskab!" udbrød de ældre og strengere puritanere, hvis nysgerrighed havde i den grad overvundet deres trosiver, at den havde ført dem hen til skydepladsen. Men flertallet så mindre knarvornt på kampen og lod sig nøje med at ønske en afdød presbyteriansk anførers søn god lykke, uden nøjere at undersøge, hvorvidt det var passende, at han bejlede til prisen.

Deres ønsker blev opfyldte. Med sit første skud havde den grønne eventyrer truffet papegøjen, hvilket var den første synlige træffer, skønt flere kugler var gået ganske tæt forbi målet. Der opløftedes et lydeligt bifaldsråb; men heldet var ikke afgørende, da enhver efterfølgende skulle prøve sin lykke, og de, som ramte målet, fornyr kampen mellem dem selv indbyrdes, indtil en havde vist, at han var de andre afgjort overlegen. Det lykkedes kun to af de efterfølgende at træffe papegøjen, og af disse var den første en ung, sværlemmet mand af lav stand, der holdt sit ansigt indhyllet i sin kappe, og den anden en glimrende ung kavaler, der udmærkede sig ved et smukt, omhyggeligt pyntet ydre og efter mønstringen havde holdt sig tæt i nærheden af lady Margaret og miss Bellenden og forladt dem med en ligegyldig mine, da lady Margaret havde spurgt, om der ikke var nogen ung mand af god familie og kongetro grundsætninger, som ville gøre de to heldige unge mennesker prisen stridig. Et halvt minut efter var den unge lord Evandale sprunget af sin hest og havde lånt en bøsse af en tjener, og, som man har set, ramt målet. Stor var den spænding, som blev vaktes af denne fortsættelse af kampen mellem de tre, hidtil heldige rivaler. Hertugens statelige køretøj blev med nogen møje sat i bevægelse og bragt nærmere hen til kamppladsen. Såvel de mandlige som de kvindelige ryttere vendte deres hestes hovedtøj i samme retning, og alles øjne var fæstede på udfaldet af færdighedsprøven.

Ved den anden kamp var det skik, at rivalerne skulle skyde efter lodtrækning, og det første skud tilfaldt derved den unge almuesmand, som, idet han stillede sig på sin plads, halvt tog kappen fra sit ansigt og sagde til den i grønt klædte yngling:

"Ja, mr. Henry, enhver anden dag kunne jeg for Deres skyld ønske at fejle; men i dag ser Jenny Dennison på os, og derfor må jeg gøre mit bedste."

Han tog sigte, og hans kugle peb så tæt forbi målet, at den hængende genstand, den havde været rettet efter, sås at bevæge sig; men han havde dog ikke truffet den, og med modfalden mine trak han sig tilbage fra al videre væddestrid og skyndte sig bort, som om han var bange for at blive genkendt. Nu trådte den grønne jæger frem, og anden gang ramte hans kugle papegøjen. Alle jublede, og fra udkanten af forsamlingen lød der et råb af:

"Længe leve den gode gamle sag!"

Medens de fornemme rynkede deres bryn over dette overmodige udbrud af de misfornøjede, trådte den unge lord Evandale atter frem og var atter heldig, og nu hilste den velsindede del af forsamlingen hans held med tilråb og lykønskninger, men der var endnu en færdighedsprøve tilbage.

Lige som for at bringe sagen til afgørelse, tog den grønne skytte sin hest fra den, der holdt den, og efter først omhyggeligt at have efterset, om hans sadelgjord var ordentligt spændt og hans sadel lå fast, svang han sig op i den, gav hesten, idet han vinkede de omkringstående til side, af sporerne og satte i galop forbi det sted, hvorfra han skulle skyde, men slap i det samme tøjlerne, vendte sig om på siden i sadelen, løsnede sin karabin og skød papegøjen ned. Lord Evandale fulgte hans eksempel, skønt mange af dem, der omgav ham, sagde, at det var en forandring i de gældende regler, som han ikke behøvede at rette sig efter; men enten var hans færdighed ikke så fuldkommen, eller hans hest ikke så godt øvet, for den drejede af i det øjeblik, dens herre skød, og kuglen fejlede papegøjen. De, der var blevet overraskede af den grønne skyttes dygtighed, fandt nu lige så stort behag i hans artighed, for han fralagde sig al fortjeneste af det sidste skud og foreslog sin modstander, at det ikke skulle tælle som træffer, og at de skulle fortsætte kampen til fods.

"Jeg ville foretrække at gøre det til hest, hvis jeg havde en hest, der var lige så tøjleret og lige så vant til denne øvelse, som deres sandsynligvis er det," sagde den unge lord Evandale til sin modstander.

"Vil De gøre mig den ære at bruge den ved den næste prøve, imod at De låner mig Deres?" spurgte den unge mand.

Lord Evandale undså sig rigtig nok ved at gå ind på denne artighed, da han vidste, hvor meget den ville formindske sejrens værd, men da han ikke kunne modstå ønsket om at genoprette sin anseelse som skytte, tilføjede han, "at skønt han gav slip på ethvert krav på dagens udmærkelse" (hvilket han sagde i en meget hånlig tone), "ville han dog, hvis sejrherren ikke havde noget imod det, med fornøjelse tage mod hans forbindtlige tilbud og bytte hest med ham for at prøve et skud for ærens skyld."

Medens han talte således, så han dristigt hen på miss Bellenden, og sagnet melder, at den unge skyttes øjne vandrede, skønt mindre åbenlyst, i samme retning. Den unge lords sidste prøveskud var lige så uheldigt som det forrige, og kun med møje bevarede han det præg af hånlig ligegyldighed, han hidtil havde antaget, men da han vidste, hvor latterligt en tabendes ærgrelse tager sig ud, gav han sin modstander hesten, på hvilken han havde gjort sit sidste uheldige forsøg, tilbage og fik sin igen, idet han samtidig takkede sin rival, der, sagde han, havde gengivet ham hans gode mening om hans yndlingshest, da han havde været nær ved at tillægge det stakkels dyr den skyld for underlegenhed, som enhver såvel som han selv nu kunne se, alene lå hos rytteren. Efter at have holdt denne tale, hvori krænkelse indhyllede sig i ligegyldighedens slør, satte han sig igen op på sin hest og red bort. Som det plejer at gå her i verden, blev endog deres bifald og opmærksomhed, hvis ønsker tidligere havde været på lord Evandales side, nu efter hans afgjorte nederlag ført over på hans sejrende modstander.

"Hvem er han? Hvad hedder han?" lød det fra mund til mund blandt de tilstedeværende standspersoner, af hvilke han var kendt af nogle få. Da hans stand og navn snart kom for dagen og han hørte til den klasse, som en fornem mand uden forklejnelse for sig selv kan nedlade sig til at ænse, satte fire af hertugens bekendte med den lydige raskhed, som stakkels Malvolio tillægger sit indbildte følge, sig i bevægelse for at fremstille ham for ham, og mens de førte ham i triumf gennem trængselen af tilskuere og bedøvede ham med deres lovtaler over hans held, kom han tilfældigvis til at ride eller rettere sagt til at blive trukket lige forbi lady Margaret og hendes sønnedatter. Papegøjekaptajnen og miss Bellenden blev så røde som skarlagen, da den sidstnævnte med forlegen høflighed besvarede det dybe buk, sejrherren gjorde helt ned til sadelen, idet han red forbi hende.

"Kender du det unge menneske?" spurgte lady Margaret.

"Jeg - jeg - har set ham, madame, hos min farbroder og - og undertiden også andetsteds," stammede miss Edith Bellenden.

"Jeg hører folk sige rundt omkring," sagde lady Margaret, "at den unge fyr er gamle Milnwoods brodersøn."

"Han er en søn af den afdøde oberst Morton Milnwood, der med stort mod anførte et rytterregiment ved Dunbar og Inverkeithing," sagde en herre, der holdt ved siden af lady Margaret.

"Ja, og forinden kæmpede for covenanterne både ved Marston Moor og ved Philiphaugh," svarede lady Margaret sukkende, idet hun udtalte de to skæbnesvangre navne, som hendes ægtefælles død gav hende så sørgelig føje til at mindes.

"Deres Nådes hukommelse svigter Dem ikke," svarede herren smilende, "men det ville være godt, om alt dette nu var glemt."

"Han burde huske det, Gilbertscleugh," svarede lady Margaret, "og lade være at trænge sig ind iblandt dem, hos hvem hans nærværelse må vække ubehagelige minder."

"I glemmer, bedste frue," sagde hendes navnekender, "at den unge herre er kommet her for at gøre tjeneste på sin farbroders vegne. Jeg ville ønske, at ethvert gods i landet sendte sådanne smukke karle til mønstring."

"Hans farbroder er formodentligt et rundhoved, ligesom hans fader var," sagde lady Margaret.

"Hans farbroder er en gammel gnier," svarede Gilbertscleugh, "for hvem et guldstykke altid ville opveje enhver politisk mening, og derfor sender han, skønt sandsynligvis noget ugerne, den unge herre til mønstringen for at undgå at blive idømt pengebøder. For øvrigt antager jeg, at brodersønnen hellere end gerne smutter herhen på en dags tid fra kedsommeligheden i det gamle hus på Milnwood, hvor han ikke ser andre end sin gnavne farbroder og hans yndling, husholdersken."

"Ved I, til hvor mange folk og heste Milnwoods besiddelser er vurderet?" spurgte den gamle dame, idet hun fortsatte sit forhør.

"Til to fuldt rustede ryttere," svarede Gilbertsclaugh.

"Vort gods," sagde lady Margaret, rettende sig med værdighed, "har altid stillet otte mand til mønstringen og hyppigt et tre gange så stort frivilligt bidrag, fætter Gilbertscleugh. Jeg husker, at da Hans hellige Majestæt, kong Charles, spiste frokost på Tillietudlem, forhørte han sig meget nøje -"

"Jeg ser, at hertugens vogn har sat sig i bevægelse," sagde Gilbertscleugh, der i dette øjeblik fornemmede den for alle lady Margarets bekendte fælles uro, når hun berørte emnet om det kongelige besøg på Tillietudlem; "jeg ser, at hertugens vogn har sat sig i bevægelse, og Deres Nåde vil formodentlig indtage den plads, der tilkommer Deres stand, når I forlader pladsen. Må det være mig tilladt at følge Deres Nåde og miss Bellenden hjem. Der har vist sig flokke af vilde whigger, og de siges at overfalde og afvæbne de velsindede, som i ringe tal færdes på landevejene."

"Vi takker Dem, fætter Gilbertscleugh," svarede lady Margaret, "men da vi har vore egne folk til dækning, håber jeg, at vi mindre end andre vil behøve at volde vore venner ulejlighed. Men hav den godhed at sige Harrison, at han skal skynde sig noget mere herhen med vore folk. Han kommer jo ridende med dem, som om han anførte et ligfølge."

Den opvartende kavaler overbragte den trofaste hushovmester hans frues ordre.

Den skikkelige Harrison havde sine egne grunde til at nære tvivl om det kloge i denne befaling, men da den en gang var blevet givet og modtaget, var der ikke andet for end at efterleve den. Han satte sig derfor i kort galop, fulgt af kældermesteren med en krigersk holdning, således som den sømmede sig for en mand, der havde tjent under Montrose, og med en udfordrende mine, der blev gjort endnu barskere og grummere af de begejstrende dunster af en pægl brændevin, som han i et af mellemrummene mellem øvelserne havde set sit snit til at tømme på kongens velgående og covenanternes undergang. Uheldigvis slettede denne kraftige forfriskning nødvendigheden af at skænke hans bagmand, Gåse-Gibbies genvordigheder og forlegenheder nogen opmærksomhed aldeles ud af hans hukommelse, og ikke så såre var hestene slået an i galop, før Gibbies store rytterstøvler, som den stakkels drengs ben var ude af stand til at holde stille, begyndte at daske mod hestens side, og da de var udrustede med langtandede hjul, overvældede de dyrets tålmodighed, så at det gav sig til at danse og springe, medens stakkels Gibbies ynkelige bønner slet ikke nåede den alt for tankeløse kældermesters øren, fordi de blev kvalt, dels i hulheden af stålhuen, der sænkede sig over hans hoved, og dels af den krigerske melodi til visen om "De gæve Græmer" som mr. Gudyill fløjtede med sine lungers hele kraft.

Enden på det blev, at gangeren selv tog kommandoen og, efter til tilskuernes store morskab at være sprunget fra den ene side til den anden, satte i fuldt firspring hen mod den mægtige, tidligere beskrevne familiekaret. Gibbies lanse var sluppet ud af dens strop og faldet i en liggende stilling over hans hænder, der - det smerter mig at skulle sige det - søgte en uhæderlig sikkerhed ved et så kraftigt tag i manken, som deres muskler kunne opbyde. Desuden var hans stålhue gledet helt ned over hans ansigt, så at han lige så lidt kunne se frem for sig som bagved sig, og om han også havde kunnet det, ville det dog ikke have hjulpet ham stort under de forhåndenværende omstændigheder, da hans hest, som om den havde stået i forbund med de misfornøjede, styrede lige løs på hertugens statelige køretøj, hvilket den fremragende lanse truede med at gennemtrænge fra det ene vindue til det andet med fare for i farten at gennembore ligeså mange mennesker som Orlandos berømte lansestød, der ifølge den italienske epiker spiddede ligeså mange maurer som en franskmand spidder frøer.

Ved synet af den retning, som dette slet styrede løb tog, opløftede vognens både indvendige og udvendige besætning pludselig et forfærdelsens og forbitrelsens råb, der gjorde den gode virkning, at det afværgede den truende ulykke, idet Gåse-Gibbies egensindige hest, der skræmtes af larmen, snublede ved at dreje for kort af og stejlede og slog voldsomt bag ud, da den igen var kommet på benene. Rytterstøvlerne, der havde været den oprindelige årsag til uheldet, hævdede den anseelse, de havde vundet, medens de var blevet brugte af dygtigere ryttere, ved at besvare ethvert af hestens sæt med et nyt stik med sporerne og holde sig i stigbøjlerne ved deres tunge vægt, hvilket derimod ikke blev tilfældet med Gåse-Gibbie, der blev trængt helt ud af disse vide og tunge benhylstre og slynget ud over hestens hoved til uendelig morskab for alle tilskuerne. Hans lanse og hans hjelm havde svigtet ham i hans fald, og til fuldstændiggørelsen af hans beskæmmelse kom lady Margaret Bellenden uden at vide, at det var en af hendes egne krigere, der var anledningen til så megen lystighed, netop tids nok til stede til at se sin lille væbner blive afført sin løvehud, det vil sige den bøffelskindskøllert, i hvilken han havde været indsvøbt.

Da hun ikke var blevet gjort bekendt med denne forvandling og ikke engang kunne gætte grunden til den, blev hun i højeste måde overrasket og harmfuld, en stemning, som ikke mildnedes ved hendes hushovmesters og kældermesters undskyldninger og forklaringer, hvorfor hun hastigt tiltrådte sit tilbagetog til sit hjem, yderst forbitret over de tilstedeværendes råb og latter og såre tilbøjelig til at lade sin vrede gå ud over den genstridige agerdyrker, hvis plads Gåse-Gibbie så uheldigt havde udfyldt. De fleste standspersoner skiltes nu ad og morede sig på hjemvejen kosteligt over det latterlige uheld, der havde ramt lensvæbningen fra Tillietudlem, ligesom også rytterne forlod mødestedet i små klynger, alt som deres veje førte dem, alene med undtagelse af dem, der, efter at have vist deres færdighed ved papegøjeskydningen, efter gammel skik var forpligtede til at tømme et afskedsbæger med deres kaptajn, før de tog hjem.

Om "De skotske presbyterianere"

Forfatter: Walter Scott (1771-1832)
Org.titel: Old Mortality (i Tales of My Landlord)
Org. udg.: Blackwood Edinburgh 1816
Denne udgave efter: De skotske Presbyterianere. En Fortælling af Walter Scott. Oversat fra Engelsk af L. Moltke. P. G. Philipsens Forlag, København 1870.
Oversætter: Ludvig Moltke (1805-1872)
Redigeret af: Vivi N. Jensen
Forside: Efter illustration af Joseph Ratcliffe Skelton (1865-1927) til Henrietta Marshall: Scotlands Story (1907)

ISBN 978-87-7979-254-8

© 2012 eBibliotek 1800
www.ebib1800.dk

eBibliotek 1800 logo