Forside

Hans Wachenhusen

Vampyren

eBibliotek 1800

2013

Vampyren

1. Hr. Jowan

Det er længe siden, og dog ikke så længe, at et træk, en linje, et lys eller en skygge af det, som jeg vil skildre, har kunnet blegne i eller svinde af min hukommelse. Det er en erindring fra ungdomstiden, da hjertet endnu er opfyldt af rige og yppige drømme, hovedet af dristige planer, da hånden med mod og uforfærdethed griber ind i den nære, ukendte fremtid.

Skuepladsen for vor fortælling ser ud som den gang. Balkanbjergene hæver endnu den dag i dag deres snedækkede hoveder, bydende solen trods, højt over Bulgarien og Rumænien, vinkende ad deres brødre hinsides Marmarahavet og det Gyldne Horn. Der ruger måske også nu for øjeblikket ligesom den gang en dødsstilhed over Balkans fantastisk sortnede bjergtinder, en dødsstilhed navnlig på de steder, over de ruiner af byer, hvor islams børn bragte deres profet så grusomme ofre, da de, optændt af mordlyst og rovbegærlighed, overfaldt de kristnes landsbyer og flækker og slagtede tusinder af korsets bekendere.

Den orientalske krig havde den gang kaldt en mængde eventyrere til Balkanhalvøen. Vestmagternes tropper var for kort tid siden landet. De første engelske og franske krigsdampere var ankret op på Varnas og Burgas' red; der var altså ingen mangel på vilde romantiske omgivelser. For et par uger siden var belejringen af Silistria ophævet; de russiske tropper havde trukket sig tilbage over Donau til Valakiet, forfulgt af tyrkerne, der endnu hinsides floden leverede dem de to sejrrige træfninger ved Georgevo og Oltenitza. Alt væltede sig således imod østen hen imod det Sorte Havs bredder, og balkanpassene Tirnova og Pravadi blev hærveje for de nu, efter felttogets forspil, ledige tyrkiske regimenter.

Også disse så eventyrlige nok ud! En armé, som i trekvart år uden forplejningsvæsen, uden sold, ja endog uden tilstrækkelig føde og beklædning havde modstået de russiske angreb, belejringen af Kalafat og Silistria! Pjaltede, men med usvækket mod, opretholdt af bevidstheden om deres sejr, drog de tyrkiske tropper frem ad balkanvejene, med fødderne svøbt i klude, iturevne uniformer, selv officererne i trevler og laser og med hullede støvler.

Og dog herskede der, trods alt dette, en beundringsværdig orden i linjeregimenterne, ja selv blandt landeværnstropperne; og de udskejelser og uordener, som fandt sted, skrev sig den gang, ligesom nu, fra friskaremændene, baschi-bozukerne, der ikke sjældent i Balkan-kløfterne overfaldt deres egen sultans provianttog, og på egen hånd bekrigede ven og fjende.

Til Tyrkiets kristne undersåtter, der den gang måtte bøde værst for krigen, hørte den rige Jowan Silowic, en født serber, der udenfor byen Tirnova, i dalkedlens grønne engbund, som mod syd var omgivet af stejle klipper, mod nord af en højslette, på hvilken der lå et mægtigt kloster, besad en stor ejendom med et beskedent beboelseshus, men store magasinbygninger.

Jowan var en gråskæg af den rigtige serbiske slags, der målte sine seks fod, med brede kæmpeskuldre, en tyrenakke, et krigerisk overskæg, der delte hans brune, vejrbidte ansigt i to dele, store sydslaviske øjne, under hvilke kindbenene sprang skarpt frem. Han havde et par gode næver, men der var ingen, der kunne beklage sig over nogensinde at have fået dem at smage, for Jowan var rajah, en fredsommelig kristen korsdrager, der ligesom alle de andre kristne levede i en bestandig frygt for guvernørens, mudirens despotiske magt.

Jowan Silowic bar altid den lille bulgarhue på den skaldede isse, rundt om hvilken hans krusede hår krøllede sig som uld; han var gerne, selv når han var hjemme, klædt i den simple, grå bulgarskjorte, der blev holdt sammen over hofterne af et bælte, grå, korte og vide bulgarbukser, og langskaftede støvler. Han var søn af en fattig, serbisk kræmmer, havde som ung mand samlet sig en lille formue ved at smugle tobak over militærgrænsen og ved tuskhandel med heste; havde derpå drevet den indbringende serbiske kvæghandel til helt ind i Østrig og Tyskland, og endelig i Tirnova giftet sig med en anset bulgarers datter.

I en menneskealder havde han snart drevet sine storartede forretninger. Hans forbindelser strakte sig lige til Wien, og over Balkan til Konstantinopel og Cairo. Hans hovedformål var i begyndelsen handel i det store med rosenolie, som balkanbønderne udvinder af den hundredbladede rose, der dyrkes på de store, vidtstrakte sletter. Jowan forstod så at forfalske den med geranium, og hvad ikke den tyrkiske regering reddede af dette produkt, det gik hemmeligt eller åbenlyst over i Jowans hænder. Hans magasiner var bestandig fyldte med majs, hvede og andet korn; på Donau-sletterne græssede hele hjorde af hans heste og bøfler; i de bulgarske søstæder og i Valakiet havde han store vareoplag, og han havde sine agenter i Bukarest, Galatz, Wien og Konstantinopel.

Jowans formue blev anslået til flere millioner, men han lo ængsteligt, når nogen sagde ham dette, og purrede op i det krøllede hår med sine store hænder, når man var så uforsigtig at kalde ham en rig mand. Han erklærede da med et smæld med tungen, at dette rygte var en skammelig løgn, kun udspredt af hans misundere for at bringe ham guvernørens skatteudpressere på halsen. Han var fattig, sagde han, og skyldte alverden, og hvis blot en eneste forretning slog fejl for ham, så var han en ruineret mand. Men dette hindrede ham dog ikke i ganske hemmeligt at låne den strenge guvernør temmelig anselige pengesummer, som han aldrig mere så det mindste til, og Jowan beklagede sig ikke over det. Det var efter hans mening dog langt fordelagtigere at have pashaen til ven end at have hans umættelige skatteopkrævere på nakken af sig.

Gospodin [hr.] Jowan havde foruden de halvtreds karle, der dyrkede hans jorder, et halvt dusin sigøjnere, der førte opsyn med hans magasiner, men som næsten alle levede og sov ude på markerne eller var fordelt rundt om i de usle landsbyer. Den gamle, gråskæggede sigøjner Marko, der havde opsynet med huset, når han var på rejser, var hans højre hånd; og Markos datter, den sortøjede Selwa, hurtig og snedig som et firben, listig og dygtig som enhver sigøjnerinde, salvede sin herskerindes, Jowans datters, yppige hår, flettede guldmønter og perler i det og sang for hende sine melankolske sange, som hun havde afluret fine stammefrænder, når disse sad i bjergkløfterne i deres telte og bagte majsbrød.

I Jowans hus gik det, som hos alle ikke-muselmænd, tarveligt til, for ethvert ydre tegn på velstand endsige rigdom kaldte straks skatteopkræverne til huse. I hans værelser fandtes den med pyntelige tæpper dækkede divan på de tre vægge, men hverken borde eller stole; vinduerne var uden glas, med et trægitter for, loftet blev båret af tykke bjælker, gulvet var indlagt med kønne træsorter. Et sort skrin stod ved siden af den store kamin, på væggen hang en lang arnauter-flint, et par langløbede pistoler og en tyrkisk krumsabel, en yatagan, som guvernøren af hensyn til Jowans mange rejser havde tilstået ham som en sjælden begunstigelse - en rajah må nemlig ellers ingen våben bære.

I det største værelse i stueetagen modtog Jowan sine undergivne og forretningsvenner; her tog han også mod besked af folk, når disse kom fra dalene rundt omkring, og det endog ofte meget langt borte fra, og aflagde regnskab; og her skrev han også sine breve, efter østerlandsk skik på sine knæ, med den stumpe peberrørspen og førte sine bøger. I dette store rum herskede der et evigt halvmørke.

Det rundt om huset løbende trægalleri, tschardacken, tog lyset bort fra vinduesåbningerne, og to ældgamle stenege bredte deres grønne kroner ud over huset.

I de øvre værelser, der var lige så tarvelige, boede Jowans datter, Marinka, sammen med Selwa og en bulgarsk tjenestepige. Divanen, hendes seng, var belagt med kostelige tæpper, hendes hoved hvilede på bløde silkepuder. Et par med elfenben indlagte kister indeholdt hendes klæder, smykker og de nipssager, faderen bragte med, når han havde været i Wien eller Konstantinopel; her i dette værelse legede hun sammen med Selwa, der bestandig var om hende, med alle de kønne småting, og her førte begge pigerne, alt som de voksede til, et endnu af ingen længsel gennemåndet drømmeliv.

Sjældent, kun på den græsk-katolske kirkes festdage, tog Jowan sit barn med til byen. Da hun var blevet en voksen pige, blev en streng afsondrethed hendes lod. Kun forretningsvenner, som oftest gråskæggede købmænd, og den gamle præst, popen, der nok holdt af at strække sine ben under den rige mands bord og drikke den sorte Schumla-vin - ofte mere end han kunne tåle - kom til dem. Popen var i kridthuset hos Jowan og lånte ofte penge af ham, som han aldrig tænkte på at betale tilbage; han led i den sidste tid af podagra og måtte holde sig inde; men sendte i sit sted den medhjælper, som biskoppen havde sendt ham for kort tid siden, da han klagede over, at kirkens tjeneste hvilede for tungt på ham.

Marinka gik i sit syttende år, tidligt udviklet, som alle hendes folks døtre. Trods det stille, yndige væsen, hun havde vænnet sig til at vise, var hun en glødende, lidenskabelig sjæl. Hun havde dybe, tankefulde øjne, med en magisk lysende fosforglans, overskygget af stærke, over næsen let sammenvoksede bryn og lange øjenhår, en ædel græsk profil, lidt opadbøjede friske, røde læber, og når hendes sorte hår, der spillede i det blålige, faldt løst ned over skuldrene og ned om tindingerne, gav det hendes gullige ansigtsfarve et næsten sigøjneragtigt anstrøg, som, når blodet da pludselig skød sig op fra hjertet, mindede om den blårøde fersken. Hun havde ikke arvet sin faders kraftige vækst, men var, som den tidligt bortgangne moder, slank og smidig. Der var for det meste en stille, næsten sørgmodig, alvorlig ro over hende, men ved den mindste smule sindsbevægelse slog hun let over i en næsten lidenskabelig livlighed. Hendes stemme lød klar og ren, når hun sang sine melankolske folkesange til den ufuldkomne bulgarske mandolin, guslen, men pludselig kunne hun da ærgerlig kaste det lette instrument på divanen, løbe ud på tschardacken, og med vilde, urolige øjne se sig omkring, eller kaste et længselsfuldt blik over mod de høje fjelde. Undertiden stormede hun da også ud på sletten, kastede sig i græsset, holdt hænderne for ansigtet - og blev forskrækket, når gamle Marko på faderens bud bragte hende til fornuft, og førte hende tilbage til huset. Kun om søndagen holdt hun af at pynte sig; da måtte Selwa, der aldrig blev træt af at berømme sin herskerindes skønhed, i timevis være om hende, og så hændte det stundom, at de til sidst kaldte et par sigøjnerdrenge op til sig, for at Selwa kunne danse hora- eller kolo-dansen med en af dem, medens den anden spillede til på sin rørfløjte. - Men i sit hjerte bar Marinka en erindring, som ofte fyldte hende med utilfredshed, alt som hun voksede til.

Hendes fader havde, da moderen døde, i nogle år ladet barnet opdrage i en kostskole i Wien. Marinka havde således fået øjet op for en anden verden end den, der her omgav hende, og forskellen mellem disse to verdener lærte hun først at forstå, efterhånden som hun lærte at forstå sig selv. Undertiden kunne der også komme nogle af faderens handelsvenner fra Pest, Bukarest, Galatz eller Odessa, der fortalte om ting fra disse steder, der klang så ganske anderledes, end hvad hun var vant til at se og høre her i den lille bjergbys afsondrede ensomhed, og fyldte hende med længsel efter hin tid og hendes små kammerater.

Marinka havde allerede mange gange bedt faderen om at tage hende med på sine rejser; men Jowan havde smældet med tungen og sat et vredt ansigt op. Så blev der til sidst ikke talt mere om den ting, og Marinka søgte en erstatning for det ved at fortælle den lille sigøjnerske om sine barndomsminder fra den frankiske verden, hinsides Donau. Heri kunne barnet vel finde fornøjelse, men den unge jomfrus længsel kunne ikke stilles ved det. Hun forekom sig ofte selv som en fange, og fra tschardacken stirrede hun tit efter fuglenes skarer, der kom dragende hist fra hendes fængsels verden ved Donau, men som dog aldrig havde noget bud med fra den.

Således var det gået, til krigen med Rusland udbrød. Det var den gang ingen troskrig, og dog fremkaldte den en fjendtlig spænding mellem islams og korsets bekendere. De kristne trykkedes af svære krigsskatter, man så en spion i hver eneste af dem, i det mindste en hemmelig ven af fjenden, Jowan skælvede. Han, den rigeste rajah i Tirnova - selv om han ikke ville være ved det, så var han det dog - var værst faren, Hver gang kawasserne, pashaens politisoldater, kom for at føre ham til guvernøren, var resultatet af et sådant besøg gerne en ikke ringe formindskelse af hans formue. Man bestilte store leverancer hos ham, som man aldrig tænkte på at betale. Guvernøren gav ham sådan under hånden at forstå, at man ville tømme hans magasiner, ville tvinge ham til at skaffe penge, hvis han gjorde vanskeligheder, og Jowan måtte bestandig punge ud på ny. Hertil kom, at guvernøren siden krigens udbrud begærede personlige lån af ham, at popen bad om hjælp til de ved krigen forarmede, eller i slagene sårede trosbrødre; hertil kom så end yderligere den trussel fra guvernøren, at han ville lægge indkvartering i hans hus, hvis han ikke ved et frivilligt offer købte sig fri derfor; og Jowan måtte atter bøde for at beskytte sit barns liv og ære mod denne fare.

Endelig aflagde guvernøren, en endnu ung mand, der havde fået sin opdragelse i en europæisk militærskole og som i høj grad hyldede de frankiske sæder, men derfor alligevel behandlede de kristne med grusomhed, Jowan et personligt besøg. Jowan rev sig i sit grå hår, da han så rytterskaren komme, for dette kunne aldrig betyde noget godt. Han modtog imidlertid mudiren med den største underdanighed, holdt selv stigbøjlen for ham, kyssede sømmen på hans våbenfrakke, førte ham ind i sit hus og beværtede ham med kaffe og sherbet.

Ghaleb Pasha, bekendt som en lumsk og underfundig karakter, var nedladende og venlig. Endelig talte han også om sin værts huslige lykke og ønskede at se hans datter. Den snu bulgarer skønnede, at mudiren trods sin tilsyneladende velvilje, ikke førte noget godt i sit skjold. Han forlangte at se hans barn! Manden måtte have hørt om Marinkas skønhed. Jowan lod, som om han var henrykt over herskerens nåde, og førte - Selwa, klædt i Marinkas klæder, frem for ham som sin datter.

Ghaleb Pasha sagde pigen nogle artigheder, lod sit øje med tilsyneladende ligegyldighed glide henover sigøjnerpigens gazelleskikkelse, og tog afsked uden at have givet Jowan nogen antydning af hensigten med sit besøg.

Da Jowan så ud efter de bortridende officerer, purrede han sådan op i sit krusede hår, at bulgarerhuen kom til at sidde helt skævt på hovedet af ham. Hvad havde denne snu ræv villet? Hvad brød han sig om Jowans barn? - Ovenpå fandt han begge pigebørnene i fuld latter over den gamles vellykkede puds. Marinka lå ved sigøjnerskens fødder - de havde jo byttet roller - og sang for hende til mandolinens spil. Selwas sorte, skælmske øjne lynede af stolthed. Guvernøren havde fundet hende køn, hans galante floskler klang endnu i hendes øren.

Marko, hendes fader, var en gang kommet vandrende med sin bande, som en fattig og ussel sigøjner, og Jowan havde taget ham op i sit hus. Hvert år kom der endnu nogle af hans vandrende brødre til dalen og opslog deres telte; og Selwa havde da lov til hver dag at besøge dem og forære de gamle kvinder tobak og kaffe, så længe de opholdt sig der. Marko var endnu den dag i dag fattig, og hans datters klædedragt bestod stedse kun af Marinkas aflagte klæder. Udskudsstammens barn følte sig derfor naturligvis stolt over den ære, der i dag var vederfaret hende.

Jowan så på de unge pigers munterhed med sorgfulde blikke. Hvad havde dog guvernøren i sinde! Den høje embedsmand var hans skyldner, og netop derfor hans hemmelige fjende. Han var ikke kommet uden hensigt.

Gamle Marko stod med den bestandig krummede ryg nede på trappen, da Jowan kom ned igen. Han så stumt spørgende på sin herre, men denne lod, som om han ikke så ham, gik udenfor og satte sig under de gamle ege i dybe tanker. - Tavs hensunken i sig selv sad han dér. Det var ham, som var en ulykke i færd med at trække sammen over hans hoved, lig de dunkle skyer, der samlede sig hist over Balkans snedækkede toppe, gyldenbræmmede af den synkende sol.

"Jeg forlanger jo ikke en hvid tilbage af alle de penge, han har aftvunget mig for at tilfredsstille sin ødselhed," brummede han ved sig selv. "Han ser, at jeg er rede til ethvert offer, han kræver, men han er en nedrig skurk, han vil mig til livs."

Jowan så ikke sit barn mere den aften. Efter solens nedgang vandrede han til byen for at høre, om der var passeret noget nyt ved Donau, for hans ejendomme og magasiner ved flodens bredder blev ofte stærkt medtaget af krigens ødelæggelser, popen fik altid gennem sine foresatte pålidelige efterretninger; han ville også tale til ham om guvernørens besynderlige besøg.

Marko aflåsede forsigtigt døre og porte så bedrøvet efter sin herre, gav ordre til at fordoble nattevagterne, undersøgte, om alt var i orden, og da karlene satte sig til sammen i gården at tilberede deres aftensmad, mameligaen, ved den flammende ild, satte han sig i dybe tanker, rygende sin korte træpibe, på tschardacken og grublede tavs.

2. Hvad mudiren ville

To dage efter blev Jowan kaldet til guvernørens palads.

Sorgbetynget med et ængsteligt, beklemt sind gav han sig på vejen derhen. Det gjaldt sikkert en ny åreladning. Guvernøren havde åbenbart selv villet overtyde sig om hans huslige forhold og søgt efter ydre spor til hans rigdom. Han havde imidlertid intet kunnet finde i den retning; Jowans hus forrådte i så henseende intet. Det drejede sig nu sikkert igen om en ny leverance, og det, skønt man allerede havde drevet hans fåre-, bøffel- og hestehjorde bort! Man havde rigtig nok givet ham et gældsbevis for dem, men Gud nåde rajahen, hvis han vovede at præsentere det!

Man havde forhøjet hans krigsskat til det tolvdobbelte. To gange havde man krævet tiende af hans høst på Donau-sletterne, havde taget al sæden bort fra hans marker med løfte om betaling, havde tømt hans magasiner der, og han havde ikke vovet at føre klage over det. Og nu skulle han yderligere udpresses! Den ære, mudiren beviste ham, skulle betales dyrt!

I mange timer ventede Jowan i guvernørens audiensværelse. Det hed sig, at han endnu ikke var kommet hjem. Han hørte hestene stampe i gården, officererne gå sabelklirrende gennem paladset, det talrige tjenerskab ile forbi hinanden, men Jowan blev ikke kaldt ind.

Da solen endelig var gået ned, gav man ham den besked, at mudiren ikke var til at få i tale, han ville lade ham kalde den næste dag.

I dette land bryder natten hurtigt frem. Den gamle Jowan søgte altså i nattens mørke tilbage til sit hjem. Det var ham hele tiden, som et spøgelse greb ham i brystet, og et andet sprang op på hans ryg. Jowan fægtede med armene i luften, og greb med sin store hånd besværgende om sølvkorset, han bar om halsen indenfor sin bulgarkittel. Sigøjnerbanden var den foregående dag atter indtruffet i dalen. Dens nattebål lyste langt hen over sletten, kastede sit skær op ad klippevæggen og belyste Jowans vej. De opskræmte firben løb fra figenkrattet ved begge sider af vejen hvislende om fødderne af ham.

Jowan blev mere og mere uhyggelig og ængstelig til mode, jo nærmere han kom sin ejendom. Det lød for hans øre, som om en stemme kaldte: "Gamle Jowan, skynd dig!" og med angstens kolde sved på panden skred han fremad, bestandig fremad.

Intet lys skinnede ham i møde fra hans hus' vinduesgitre. De gamle ege susede så underligt, da han nærmede sig sin ladebygning. Atter var det ham, som om en hånd greb om hans strube, da han med et hårdt og et sagte slag, tegnet på, at han var kommet hjem, satte træ-dørhammeren i bevægelse; nu hørte han gamle Markos slæbende skridt i den brolagte forstue, og der åbnede han døren med en lygte i hånden.

"O, gospodin, det er på tide, at I kommer hjem," brummede Marko med sænket pande.

Han vovede ikke at se op på sin herre. Jowan læste i hans ansigt, at der måtte være hændet noget.

"Tal, Marko! Hvad er der sket? Det var mig på hjemvejen, som forfulgtes jeg af en ond ånd, og som hørte jeg din stemme kalde på mig! Tal!"

De stod begge lige overfor hinanden. Døds stilhed herskede i huset. Den gamle sigøjner nikkede bekræftende med hovedet og sænkede sit læderagtige, af smerte furede ansigt.

"Å ja, det har vel været mig, der kaldte på Eder, gospodin!" mumlede han med sagte stemme. "I skulle ikke have gået, det var dog kun en fælde, mudiren havde stillet for Jer."

"Tal dog!"

Jowan greb med begge hænder fat i sigøjnerens skuldre. Han kunne næsten ikke tale for angst og hjertebanken. I samme øjeblik lød en klar stemme fra den uoplyste del af forstuen. Han rev lygten ud af Markos hånd, holdt den højt i vejret og råbte glad: "Marinka!" Barnet var der, huset stod på sit vante sted, hvad kunne der så være sket?

Marinka lå allerede skælvende i hans favn, slyngede sine arme om hans hals og gemte sit hoved ved hans bryst. En centnertung vægt var faldet fra den gamles hjerte, men pigens væsen var så besynderligt.

"Marko, tal dog!" råbte han og stampede med foden. "En fælde, siger du? Hvad var det? Jeg har mit barn! Hvad ville han?"

"Eders barn, ja!" Den gamle rystede sit sorgbetyngede hoved, "eders barn!" gentog han. "Men mit!"

"Selwa er borte!" jamrede datteren. "Guvernørens kawasser trængte for en times tid siden ind i vort hus!"

"Kawasserne?" - - -

Ordet døde på Jowans læber.

"De ville have dit barn, gospodin! Jeg gav dem mit!"

Marko løftede begge sine arme højt mod himlen, vendte sig bort, lagde sine hårde, arbejds-furede hænder over sit ansigt, slæbte sig hen i forstuens bageste, mørke del, og sank sammen på stengulvet.

Jowan havde forstået ham. Den tro tjener havde reddet sin herres barn og ofret sit eget. Han havde jo selv givet ideen til det forleden, da han narrede guvernøren. Han stod her overfor et eksempel på en underordnets hengivenhed og opofrelse, der fyldte hans sjæl med skræk og beundring. For tyve år siden havde han optaget Marko i sit hus, havde skænket ham hele sin fortrolighed, men overfor en sådan gerning, måtte han tilstå for sig selv, var det, han havde gjort for denne mand, for intet at regne; og ofte havde han i følge den ringeagt, man der i landet nærede for sigøjnerne, ladet sin gnavenhed, sine luner, sin vrede gå ud over ham. Ja, selv hvad han havde gjort for denne mands datter, kunne aldrig retfærdiggøre en sådan gerning, aldrig! Han havde bestandig kun behandlet hende som en sigøjnerkvinde, som sin datters slavinde, og også hun havde nu tavs og tålmodig ofret sig for at redde sin herres ære. Han vovede ikke på ny at trykke sin datter til sit bryst, som frygtede han for derved at såre den stakkels Marko. Han skubbede hende fra sig, gik hen til den gamle, på hug siddende sigøjner, hvis hoved, tungt af sorg, hvilede på hans bryst, greb hans hånd og trykkede den varmt i sin.

"Marko," sagde han med en stemme, der bævede af bevægelse; "Marko, det var en nedrig skurkestreg! Marko, jeg skal aldrig glemme, hvad du har gjort!"

Og idet han drog pigen efter sig, som frygtede han et nyt overfald på sit hus og derfor måtte bringe sit barn i sikkerhed, steg han med skælvende knæ op ad den smalle trætrappe, for at skjule hende, hvor ingen kunne finde hende.

3. Marko og hans kone

Hindustans børn - således kalder sigøjnerne sig selv - er ikke de sletteste på denne jord, om end svundne århundreder har stemplet dem med alle mulige laster.

En sigøjner, der har stadighed nok til at blive på ét sted, vil i de fleste tilfælde blive et pålideligt, i alt fald et brugbart menneske, ja, man tør endog påstå, at han i sin stilling vil stjæle og bedrage langt mindre, end det i Orienten, selv ved Donau, Orientens tærskel, er skik og brug blandt de øvrige menneskeracer.

Således var også gamle Marko den trofasteste af alle de mange sjæle, Jowan rådede over. Og Marko blev aldrig vred, når hans herre i sin patriarkalske uforskammethed, således som landsens skik er, lod sin vrede gå ud over ham. Marko gjorde sin skyldighed med den samme samvittighedsfuldhed, enten han fik tak for det eller ej. Han fornægtede sin inderste natur, sit stamfolks vandredrift, og holdt i årevis trofast ud i Donau-byerne, hvor hans herre lod ham have opsigt med produkt- og handelsvarernes indskibning. Selv da hans kone, som han i Rustschuck havde valgt sig ud af en omstrejfende bande og havde ladet sig vie til på sigøjnervis, løb fra ham, og ligegyldig lod ham beholde deres lille datter, blev han på sin post.

Han følte heller ingen fristelse til at forlade sin herre, da han senere næsten hvert år så denne sigøjnerkvinde med sin bande opslå deres telte i dalen udenfor Jowans ejendom. Han bar intet nag til hende, bragte kød, brød, bøffelmælk og brændevin til hende, snakkede med hende, som om der aldrig havde været noget i vejen imellem dem, og hun spurgte ikke efter barnet. Selv når Marko tog pigebarnet med ud i teltet til hende, der tidligt var blevet gammel, betragtede hun hende med ligegyldighed. Det syntes, som om de begge næppe mindedes at have tilhørt hinanden.

Slægtskabets bånd synes sjældent at trykke sigøjnerne. De mister hinanden med samme ligegyldighed som vandrerotterne mister deres rejsefæller, glemmer hinanden, og kender ikke til at savne nogen. Måske havde dog det stille, sorgløse siv, som Marko førte i Jowans has, og det eksempel, hans herre gav, for denne elskede sit barn højere end sin sjæls salighed, vakt en lignende inderlighed i Markos følelser. Marko var stolt af at elske sit barn lige så højt som Jowan sit. Han så hende vokse op ved Marinkas side, hos hende fandtes noget bedre end hos de andre pjaltede sigøjnerbørn, og han vogtede hende for at komme i berøring med disse.

Og nu sad han her i den halvmørke forstue, ene, ulykkelig, med det trætte, gamle hjerte blødende ved tanken om, hvad der var hændt, hvad der forestod hans barn. Han, den foragtede "tschingane", hvilken ret havde han for loven til sit barn! Det tilhørte pashaen, når han fordrede det, og de fleste af Selwas brune søstre ville måske have set en æresbevisning i den skæbne, der vederfaredes hende. Men det var nu ikke hende, mudiren havde søgt, da han sendte sine kawasser. Når han opdagede bedrageriet, kunne han lade hende piske, mishandle. Der fo'r som en krampetrækning gennem Markos krop, da han tænkte på dette. Hans barn i pashaens hænder, som måske overgav hende til sine tjeneres råheder, når det blev opdaget, hvem hun var! Han så med et koldt, stift blik frem for sig, blændlygten kastede sit matte stråleskær hen over stenfliserne, alt var så stille rundt om ham, det var ham, som hørte han sit barn kalde.

Her igennem denne dør var kawasserne ved mørkets frembrud trængt ind, efter at de i guvernørens navn havde forlangt at blive indladt. Han havde tænkt, at det var Jowans blanke dukater, de ville have fat i, de var godt gemte, dem skulle ingen finde, dem havde det altså ingen nød med.

Men det var Jowans barn, de fordrede. Og da mudiren er almægtig, havde han erklæret sig villig til at hente pigen, var med rystende knæ steget op ad trappen, havde befalet den skælvende Selwa hurtigt at iføre sig Marinkas klæder, mens han frelste sin herres datter ved at føre hende ned ad bagtrappen til kælderrummene. Derpå var han vendt tilbage til Selwa, havde selv med svage, rystende hænder hjulpet hende med påklædningen, og uden et ords forklaring havde han ført hende ned, og med bortvendt åsyn overgivet hende til soldaterne.

Først da det igen var stille, hentede han den halvdøde Marinka ud af hendes skjulested, og fortalte hende, hvad han havde gjort.

"Eders fader har selv villet det således," sagde han, "gospodin Jowan vidste selv, hvad der ville komme; han viste mudiren mit barn, og jeg har måttet ofre hende."

Med disse ord var Marko gået fra hende for i stum fortvivlelse at afvente sin herres tilbagekomst.

Med besvær rejste den gamle sigøjner sig nu op. Han slæbte sig hen til lygten, låsede døren af og famlede sig frem langs væggene til bagbygningerne. Her slukkede han lygten og stillede sig udenfor porten. Vagterne sad i baggrunden af den store gårdsplads, snakkede, røg på deres korte piber eller brummede deres melankolske melodier.

I Orienten uddør dagens travlhed med solens nedgang. Selv i byerne er kun kaffehusene åbne; magasinerne, husene er lukkede; fra vinduesgitrene trænger kun sjældent en sky lysstråle ud på de dødsstille gader. Også omkring byerne; på de flade sletter, hersker der en gravstilhed, så snart solen er gået til ro. Kun de vilde hunde, der forsultne sværmer om i byernes og landsbyernes gader, bringer lidt liv i stilheden ved deres gøen.

Synet af kawasserne i Jowans hus havde skræmt karlene helt hen i den bageste krog af gårdspladsen. Der herskede en stille rædsel hos folkene, for at de skulle vende tilbage. Stærkt støttet til sin stav, skred Marko forbi vagten, gennem staldbygningen og magasinerne ud af en bagdør.

Hist ovre brændte sigøjnerilden foran de mørke, stejlt opstigende granitklipper. Sagte klagende for sig selv skred han gennem det lange græs.

"Marko," lød pludselig en hæs, skrigende røst, og som en grå trold krøb noget frem mellem de enkelte mosgroede klippestykker, der lå spredt ved klippens fod. "Marko, hvem søger du?"

En gammel kone med et brunligt, rynket ansigt, men iført en grov særk, med et smudsigt tørklæde slynget om hovedet, stod for ham.

"Dig er det, jeg søger!"

Marko kendte sin kone; hun var blevet tidligt gammel, som alle døtre af hendes stamme, og sulten og vejret havde gjort sit til det.

"Mudiren har ladet Jowans datter bortføre," sagde den gamle med et lumsk grin; "det er en stor ære for barnet."

"Det er ikke Jowans datter, men vor, der er blevet slæbt bort," sagde Marko, bøjet over sin stav.

"Vort barn! Hvad tillokkende kan vel en sigøjnertøs have for ham? Dem kan han jo få så mange af, som han har lyst til." Den gamle satte forbavset begge hænder i siderne.

"Mudiren må ikke ane, at vi har udleveret ham Selwa i stedet for hendes herskerinde."

"Og du tror, at han ikke kan se forskel på en sigøjnertøs og en bulgarisk pige? Han vil lade hende piske og lade sine tjenere handle med hende, som de finder for godt, dit tossehoved."

Marko skælvede; det var næppe, at han kunne holde sig oprejst ved med begge hænder at støtte sig til sin stav.

"Kender du tyendet og slavinderne i mudirens palads?" vedblev han.

"Hvorfor det?"

"Du skal i morgen gå ind i staden, og se at få at vide, hvorledes det går Selwa. Jeg skal til gengæld sørge for at bringe jer tobak og majs i jeres telt."

"Jeg skal lytte ved paladsets brønd, og søge at få noget at vide. Du er en tosse, Marko! - - En sigøjnertøs og et bulgarbarn!"

De skiltes ad. Den gamle skyndte sig ind i teltet. Marko vendte tilbage til dalen og vandrede ind i staden. Tanken om hans barn lod ham ingen ro. Hvad hans kone havde sagt, var kun alt for sandsynligt. Man havde et øjeblik kunnet narre mudiren ved at give Selwa Marinkas klæder på ... Dog, Jowans datter havde vundet tid til flugt.

Marko tiltrådte sin tunge, sørgelige gang. Hans trætte øje troede endnu i sandet at kunne se kawassernes spor. Han bøjede af fra den vej, der førte lige ind i byen, krøb ind under de tamariskbuskes tætte løv, der kransede en lille sti og tabte sig i et stræde af usle træbarakker, der krummende sig frem og tilbage endelig stødte op til den gade, hvor paladset lå.

Alt var skille; kun hist og her hørte man en forelsket sværmers sang, der klimprende på sin mandolin sad ude på tschardacken. I byens hovedgade boede mange af Jowans venner. Han vovede at røre ved trædørhammeren og slå med den for at blive lukket ind. I bulgarhusene modtog man ham med forundring.

"Har I ikke set Jowans datter, der ved solnedgang blev bortført af mudirens kawasser?" spurgte han hviskende og forsigtig fra hus til hus hos rajaherne, der forfærdedes over denne voldsdåd. Jowans, den rige Jowans datter! Hvad kunne der så ikke hænde dem!

Ingen vidste noget om det, eller ville i alt fald vide noget om det, for i Orienten er det ikke rådeligt at have været vidne til noget, som er udgået fra højere steder. Kun én, en olding, der havde siddet uden for sin dør, da kawasserne kom forbi, slog hænderne sammen over sit hoved og råbte:

"Du barmhjertige Gud, det har været den rige Jowans barn, som man førte forbi med lænkede hænder og tilhyllet åsyn, ligesom en forbryderske. Folk siger, at hun er blevet slæbt for pashaen."

Somme aften sneg rygtet om denne voldshandling sig fra hus til hus. De kristne fædre slog kors for sig, døtrene sneg sig bange og skælvende ind i den dybeste krog af huset og søgte til ro.

Marko havde fundet det spor, som han for resten ikke havde tvivlet om at finde. Han efterlod sig ligegyldig frygt og rædsel i de bulgariske huse, og slæbte sig til paladset.

Også her var alt stille. Kawasserne sad i deres rigt besnorede trøjer, bælterne spækkede, lig et helt arsenal, med pistoler og yataganer, rygende på deres tschibuks, i porten og snakkede på østerlandsk snakkesalig manér. Guvernørens tjenerskab stod i gården; hen over de mørke gallerier ilede undertiden en skikkelse på strømpesokker eller barfodet.

Marko gav sig, dybt bøjet over sin stav, mine af at være en tigger, sneg sig langs paladsets mur og satte sig endelig på hug, så nær som muligt ved kawasserne. Der sad han med det hvidskæggede ansigt bøjet ned over brystet.

Kawasserne talte om russerne og den heltemodige kamp på Araberskansen i Silistria. Andre kom ind fra gården, satte sig ved siden af dem og fortalte om den kønne pige, som endog var meget køn; det havde de set, da agaen lagde hende tørklædet over hovedet og snørede hendes hænder fast på ryggen. Hun var, det havde agaen sagt, bestemt til guvernørens sommerpalads; han ville ikke have noget vrøvl med kætterbiskoppen - her skulle man ikke finde hende. Man må lægge mærke til, at der bliver ført en dygtig sladder af tjenerskabet i de fornemmes paladser, hvor alt skal være en hemmelighed. Denne begivenhed vakte så megen opsigt blandt tyendet, fordi det var første gang, at mudiren havde vovet at forgribe sig på en kristen pige.

Med et dybt suk rejste Marko sig og sneg sig langs murene. Han vidste nu, hvor han skulle søge sit barn. Sommerpaladset lå højere oppe i dalen. Der ville han ud, og i smug iagttage paladset. Jowan skulle påkalde popens og biskoppens hjælp, det skyldte han Marko for det offer, denne havde bragt, for var det end kun en sigøjnerinde, så var dog rovet forøvet mod hans hus. Men når pashaen opdagede, at det var et sigøjnerbarn, så havde selv biskoppen ingen indflydelse. Hvem spurgte om pashaen havde uret, når der var udøvet et bedrageri mod ham! - - -

Om "Vampyren"

Forfatter: Hans Wachenhusen (1823-1898)
Org.titel: Der Vampyr. Novelle aus Bulgarien
Org. udg.: Eduard Halberger Stuttgart und Leipzig 1878
Denne udgave efter: Vampyren. En Fortælling fra Bulgarien af Hans Wachenhusen. N. C. Roms Forlagsforretning. Kjøbenhavn 1878.
Oversætter: Ikke oplyst i bogforlæg
Redigeret af: Kim N. Jensen
Forsidedesign: Kim N. Jensen

ISBN 978-87-7979-298-2

© 2013 eBibliotek 1800
www.ebib1800.dk

eBibliotek 1800 logo