Forside

Émile Zola

Livsglæde

eBibliotek 1800

2014

Livsglæde

1

Da spisestuens kukur slog seks, mistede Chanteau ethvert håb. Han rejste sig med besvær fra lænestolen, hvor han sad og varmede sine stive, gigtplagede ben foran kakkelovnen. Lige siden klokken to havde han ventet på fru Chanteau, som efter at have været borte i fem uger denne dag skulle komme hjem fra Paris med deres lille slægtning Pauline Quenu, en lille forældreløs pige på ni år, som ægteparret havde påtaget sig formynderskabet for.

"Jeg forstår det ikke, Véronique," sagde han og skubbede døren op ud til køkkenet. "der må være tilstødt dem en ulykke."

Pigen, et langt fruentimmer på fem og tredive år med mandfolkehænder og et fjæs som en gendarm, var netop ved at tage en lammekølle af ilden, der var lige ved at blive brændt. Hun beklagede sig ikke, men den grove hud på hendes kinder var ganske bleg af vrede.

"Fruen er vel blevet i Paris," sagde hun tørt. "Der er da aldrig ende på disse historier, som vender hele huset på hovedet!"

"Nej, nej," svarede Chanteau, "i telegrammet, som kom i går aftes, stod der, at den lilles anliggender nu er bragt fuldkommen i orden. Fruen ankom sikkert i morges til Caen, hvor hun så er blevet for at besøge Davoine. Klokken ét satte hun sig atter i toget, klokken to kom hun til Bayeux; klokken tre må hun have sat sig ind i gamle Malivoires omnibus i Arromanches, og selv om Malivoire måske ikke havde spændt for med det samme, skulle fruen have kunnet være her hen ad klokken fire, eller i hvert fald halv fem. Der er knap ti kilometer fra Arromanches til Bonneville."

Pigen hørte på alle disse beregninger uden at tage blikket fra sin lammekølle, og rystede på hovedet. Efter et øjebliks tøven tilføjede han:

"Du skulle engang gå ud og kaste et blik ud ad landevejen, Véronique."

Hun så på ham, endnu blegere af tilbageholdt vrede.

"Hvorfor det? Hr. Lazare er jo allerede ude og søle sig til for at komme dem i møde, så behøver jeg vel ikke også gå derud og stå i mudder til knæene."

"Jamen, det er bare …" svarede Chanteau sagtmodigt, "jeg begynder nu så småt også at blive urolig over min søn; han kommer jo heller ikke tilbage. Han har været ude en hel time nu; hvorfor er han så længe om det?"

Uden videre indvendinger tog Véronique nu et gammelt, sort uldsjal ned fra et søm og svøbte det om hovedet og skuldrene. Da hendes herre fulgte efter hende ud i forstuen, sagde hun til ham i en barsk tone:

"Gå De ind til kakkelovnen igen, hvis De ikke skal hyle op om Deres smerter hele dagen i morgen."

Da hun havde lukket døren efter sig og var kommet ud på trappen, tog hun sine træsko på og udbrød for sig selv:

"Pokker til unge, hun kan allerede smigre sig med at have været en fattig stakkel til besvær!"

Chanteau var dog stadig i udmærket humør. Han var vant til hendes heftige temperament, for hun var kommet i hans tjeneste, da hun var femten, samme år, som han havde giftet sig. Da han ikke længere kunne høre hendes træsko derude, gik han hen og stillede sig i den anden ende af gangen, foran en glasdør, der vendte ud mod havet. Der faldt han et øjeblik i staver og stod og så på himlen med sine store, blå udstående øjne. Han var lille og tyk, havde en blomstrende teint og kortklippet hvidt hår, han var kun 55 år, men gigten, som plagede ham, havde gjort ham tidligt gammel.

Idet han for et øjeblik glemte sin uro, stod han der med en adspredt mine og tænkte, at den lille Pauline sikkert alligevel til sidst ville gøre sig gode venner med Véronique.

Og var det for øvrigt hans fejl? Da denne pariser-notar havde skrevet til ham, at hans fætter Quenu, som havde været enkemand i et halvt år, nu var død og i sit testamente havde udpeget ham til formynder for sin datter, havde han ikke ment at kunne sige nej. Ganske vist havde de ikke været så nært bekendte, for familien var spredt; Chanteaus fader havde åbnet en forretning i Caen, efter at han var flyttet fra Provence og i nogen tid havde gennemstrejfet hele Frankrig som en simpel tømrersvend; medens den lille Quenu efter sin moders død havde begivet sig til Paris, hvor han havde overtaget en stor charcuteri-forretning i nærheden af Hallerne efter en onkel. Og de havde vist ikke mødt hinanden mere end to eller tre gange, nemlig da Chanteau, som af sin gigt blev tvunget til at standse sin handel, havde gjort en rejse til Paris for at rådspørge nogle fremtrædende læger, inden han slog sig til ro i Bonneville, hvor han ejede et hus. Men de to mænd havde megen agtelse for hinanden, og den døende havde måske tænkt, at det ville gøre hans datter godt at vokse op i den sunde havluft. Pigen arvede jo for resten charcuterihandelen, så at hun slet ikke behøvede at ligge dem til byrde. Desuden havde fru Chanteau straks sagt ja, hun havde oven i købet villet spare sin mand for en trættende rejse; hun var med sin evige trang til at være i virksomhed selv taget afsted og havde løbet rundt Paris' gader rundt for at ordne den lilles affærer; for Chanteau var det nok, at hans hustru var fornøjet.

Men hvorfor kom de ikke? Han blev atter grebet af bekymring, da han så på den gråblå himmel foran sig, over hvilken vestenvinden drev store, flængede skyer frem, ligesom masser af rustbrun røg, hvis nederste kanter slæbte i havet længst væk i horisonten. Det var en af disse marts-storme, hvor tidevandet pisker strandene ved solnedgang. Floden, som netop var begyndt at stige, sås endnu kun som en smal skumstribe i horisonten, og stranden, som i dag lå blottet med sine klipper og mørke alger og sorte vandpytter, antog et præg af frygtelig melankoli aftenens halvlys, der udbredtes under de flygtende skyer.

"Måske har vinden væltet vognen omkuld i en grøft," mumlede Chanteau.

Han følte en uimodståelig trang til at selv at overbevise sig. Han åbnede glasdøren og vovede sig i sine hjemmesko ud på den stenlagte terrasse. Blæsten førte nogle regndråber med sig, som piskede ham i ansigtet, og pressede hans grove, blå uldjakke tæt ind til hans bryst. Men han var stædig, uden hue og med bøjet ryg arbejdede han sig frem, og det lykkedes til sidst for ham at nå hen til terrassens mur, hvor han stillede sig op med albuerne på brystværnet for at se ned over landevejen. Denne vej snoede sig ned mellem to klipper, der lignede en revne i bjerget, nedenfor hvilken de 25-30 træhytter, som Bonneville bestod af, var opført. Hvert tidevand syntes at true med at knuse dem mod stenvæggen på deres spinkle underlag af kiselsten. Til venstre lå der en slags havn, et dige af sand, på hvilket mændene i byen under taktfast sang halede en halv snes både op. Der var ikke fuldt 200 indbyggere, som med stort besvær hentede deres livsophold fra havet og hagede sig fast til sin klippekyst med samme stædighed som hos bløddyrene. Og over de elendige tage, som hver vinter blev slået ind af bølgerne, så man kun kirken til højre, og Chanteaus hus til venstre, adskilt af kløften med landevejen. Det var hele Bonneville.

"Gud bevare os for et vejr!" råbte en stemme.

Idet Chanteau så op, genkendte han præsten, fader Horteur, en undersætsig mand, som man godt kunne have antaget for en bonde, og hvis røde hår endnu ikke var grånet, trods hans halvtreds år. Foran kirken, inde på kirkegårdens område, havde præsten sin lille køkkenhave, og han stod der og betragtede sin nyspirede salat, idet han holdt præstekjolen fast mellem knæene, så den ikke blæste ham op over hovedet.

Chanteau, som ikke kunne gøre sig forståelig, eftersom vinden stod ret imod ham, indskrænkede sig til at vinke med hånden.

"Jeg tror, de gør rigtigt i at trække bådene op," vedblev præsten af sine lungers fulde kraft. "Ved ti-tiden ville de komme til at danse!"

Men da et vindstød nu virkelig blæste kjoleskøderne op over hovedet på ham, forsvandt han bag kirken.

Chanteau havde vendt sig om og trukket hovedet ned mellem skuldrene for at beskytte sig mod orkanen. Med øjnene fulde af vand kastede han et blik på sin af havet hærgede have og på det i to etager byggede teglstenshus med sine fem vinduer, hvis skodder, på trods af deres kroge, var nær ved at blive rykket løs. Da vinde lagde sig lidt, bøjede han sig på ny ned og spejdede ud ad vejen, men nu kom Véronique tilbage og svingede med armene.

"Hvorfor er De gået ud? Vil De straks gå ind igen!"

Hun nåede ham i korridoren og skændte på ham som på et barn, der er blevet grebet i at være ulydig. Hvis han blev syg i morgen, var det naturligvis hende, som kom til at passe ham!

"Har du ikke set noget?" spurgte han i en ydmyg tone.

"Nej, bestemt ikke, jeg har ikke set noget. Fruen er sikkert taget ind et eller andet sted undervejs."

Han turde ikke sige til hende, at hun ikke skulle være vendt om så hurtigt. Nu var det især sønnen, han var urolig for.

"Så meget har jeg set," vedblev pigen, "at hele egnen er i oprør. Denne gang er de bange for, at det skal gå rigtig galt. Allerede i september gik jo Cuches hus midt over, og Prouane, som jeg mødte, da han var på vej op for at ringe til Angelus, svor på, at det er styrtet sammen i morgen."

Men i dette øjeblik tog en lang, nittenårig yngling trappens tre trin i et spring. Han havde en bred pande, klare øjne og en ramme af fine, brune dun omkring det langagtige ansigt.

"Åh, det var godt! Der kommer Lazare!" sagde Chanteau beroliget. "Hvor du er blevet våd, min stakkels dreng!"

Den unge mand hang en gennemvåd regnkappe op i entreen.

"Nå?" spurgte faderen.

"Nej, jeg har ikke set nogen!" svarede Lazare. "Jeg gik helt til Verchemont, og der ventede jeg i værtshusets vognport og holdt hele tiden øje med vejen, der for resten er et rent hav af mudder. Men der var ingen at se. Jeg blev bange for, at du skulle være urolig for mig, og derfor gik jeg hjem igen."

Han var gået ud af lyceet i Caen i august efter at have taget sin studentereksamen, og i otte måneder havde han nu strejfet omkring på strandens klipper, uden at kunne beslutte sig for nogen bestemt livsbane; han sværmede kun for musik, hvilket gjorde hans moder ganske fortvivlet. Hun var rejst til Paris i dårligt humør, for han havde vægret sig ved at følge med hende derhen, hvor hun håbede at kunne skaffe ham en plads.

"Nu, hvor jeg har beroliget dig," fortsatte den unge mand, "har jeg lyst til at gå til Arromanches."

"Nej, nej, det er jo snart helt mørkt," råbte Chanteau. "Det er umuligt, at din moder kan lade os blive ved at svæve i uvished. Jeg venter et telegram - hør! Det lød som en vogn."

Véronique havde åbnet døren igen.

"Det er doktor Cazenoves vogn," bemærkede hun. "Venter herren ham? Nej men herregud! Det er jo fruen!"

Alle ilede ned ad trappen. En stor hund, en krydsning mellem en newfoundlænder og en St. Bernhards-hund, som lå og sov i et hjørne af entreen, styrtede frem med en voldsom gøen. Der kom også en lille hvid, sirligt bygget kat til syne på tærsklen, men da hun så den smudsige gård, skælvede hendes hale af væmmelse, og hun satte sig forsigtigt på det øverste trappetrin og kiggede på.

Imidlertid var en dame på omkring de halvtreds år sprunget ud af vognen, behændig som en ung pige. Hun var lille og mager, hendes hår var stadig helt sort, og hun havde et behageligt ansigt, der dog skæmmedes af en noget stor, ærgerrig næse. Hunden styrtede frem og lagde begge forpoterne på hendes skuldre for at slikke hende; hun blev vred.

"Nåda, Matthieu, vil du så slippe mig? Dumme dyr! Er du så snart færdig?"

Lazare kom løbende over gården i hælene på hunden. Han spurgte:

"Der er vel ikke sket nogen ulykke, mama?"

"Nej, nej," svarede fru Chanteau.

"Herregud, vi har været så urolige!" sagde faderen, som på trods af vinden var fulgt efter sønnen. "Hvad er der da sket?"

"Åh, vi har ikke haft andet end ubehageligheder hele tiden," svarede hun. "Først og fremmest er vejene så dårlige, at det tog næsten to timer fra Bayeux. I Arromanches brækkede en af Malivoires heste et ben; og da han ikke havde nogen anden at sætte i stedet, troede jeg et øjeblik, at vi skulle blive nødt til at blive liggende der. Men så var doktoren så venlig at låne os sin vogn. Martin har kørt for os."

Kusken, en ældre mand med træben, en tidligere matros, som var blevet opereret af marinekirurgen Cazenove og senere var forblevet i hans tjeneste, var ved at tøjre hesten. Fru Chanteau afbrød sine forklaringer og sagde til ham:

"Martin, hjælp den lille pige med at komme ud af vognen."

Ingen havde endnu tænkt på barnet. Da kalechen gik temmelig langt ned, så man kun den nederste del af hendes sørgeklædning, og hendes små hænder i sorte handsker. For resten afventede hun ikke kuskens hjælp, men stod med et lille spring nede på jorden. Der kom et vindstød, hendes kjole flagrede, et par brune hårlokker blæste frem under hattens sørgeflor. Hun så ganske stor ud for sine ti år, hun havde fyldige læber, hendes ansigt var rundt og hvidt - denne sygelige bleghed, som er så almindelig hos piger, der er opvokset i de usunde baglokaler i en pariser-butik. Alle så på hende. Véronique, som kom for at hilse på sin frue, var blevet stående på afstand med en iskold, jaloux mine. Men Mathieu var ikke lige så tilbageholdende, han kastede sig over barnet og slikkede hende over hele ansigtet.

"Vær ikke bange!" råbte fru Chanteau, "han gør ikke noget."

"Jeg er ikke bange," svarede Pauline. "Jeg holder meget af hunde."

Hun stod virkelig helt rolig og tog imod Mathieus noget voldsomme venskabstegn. Hendes lille alvorlige ansigt lyste op i et smil, og hun trykkede et kys på newfoundlænderens snude.

"Nå, og kysser du ikke menneskene?" sagde fru Chanteau. "Se, det her er din onkel - siden du kalder mig for tante - og her er så din fætter, en værre vildbasse, slet ikke så artig som dig."

Den lille var slet ikke forlegen. Hun kyssede dem alle sammen, havde et ord til dem alle sammen, indtagende som en ægte lille pariserinde, der allerede har sat sig ind i velopdragenhedens krav.

"Jeg takker Dem, onkel, fordi De er så god at lade mig få lov at være hos Dem - og De skal se, kære fætter, vi skal nok blive gode venner …"

"Hun er jo rigtig sød!" udbrød Chanteau henrykt.

Lazare så overrasket på hende, for han havde tænkt sig hende noget mindre, og for resten genert og enfoldig, sådan som små piger skulle være.

"Ja, ja, meget sød," svarede hans kone. "Og vil I tænke jer, hvor dygtig hun er! Vi havde vinden lige imod os, og regnen slog os ind ansigtet. Kalechen knagede, og jeg troede de første tyve gange, at den ville blæse itu. Men hun syntes bare, det var morsomt. Men hvorfor står vi her ude? Det er jo ikke nødvendigt at blive endnu mere gennemblødte; nu begynder det at regne igen."

Hun så sig om efter Véronique. Da hun så hende stå der afsides med sin sure mine, sagde hun ironisk til hende:

"Goddag, min pige, hvordan har du det så? Medens jeg venter på, at du skal spørge, hvordan jeg har det, kan du jo hente noget at drikke til Martin, ikke sandt? Vi kunne ikke have vores bagage med os, dem kommer Malivoire med i morgen tidlig …"

Hun holdt inde og vendte sig ængstelig mod vognen.

"Min rejsetaske! Åh, hvor jeg blev bange! Jeg troede, vi havde tabt den på vejen."

Det var en stor taske af sort skind, der allerede var hvid i kanterne af slid. Hun nægtede bestemt at betro den til sin søn. Nu gik de alle ind i huset. Et ny stormstød tog vejret fra dem og nødte dem til et øjeblik at blive stående stille neden for trappen, på hvis øverste trin katten stadig sad med et nysgerrigt udtryk og så på, hvordan de kæmpede med vinden. Fru Chanteau ville vide, om Minouche havde opført sig ordentligt under hendes fravær, og navnet Minouche lokkede atter smilet frem på Paulines alvorlige læber. Hun bøjede sig ned og kælede med katten, som straks kom og gned sig mod hendes kjole med halen lige i vejret. Mathieu var igen begyndt at gø, ligesom for at bekendtgøre deres hjemkomst, da han så hele familien gå op ad trappen og endelig komme i læ i entreen.

"Åh, hvor det er dejligt at være her," sagde moderen. "Jeg begyndte at tro, vi aldrig ville nå hjem. Ja, Mathieu, du er en god hund, men lad os nu få fred. Lazare, få ham dog til at tie; det gør jo ligefrem ondt i ørene."

Hunden vedblev at gø, og familien Chanteau holdt sit indtog i deres spisestue til denne muntre musik. De skubbede Pauline, deres nye barn, foran sig; og bagved kom Mathieu, stadig gøende, fulgt af Minouche, hvis pels skælvede nervøst ved denne støj.

Martin havde allerede hældt to glas vin i sig ude i køkkenet, og han gik nu sin vej, idet han stødte mod gulvet med sit træben, og råbte godaften til dem alle. Véronique havde igen sat lammekøllen, der var blevet kold, over ilden. Hun kom ind og spurgte:

"Vil herskabet spise?"

"Ja, det vil vi, klokken er jo syv," sagde Chanteau. "Vi skal bare vente til fruen og den lille pige har skiftet tøj."

"Nej, jeg har jo ikke Paulines kuffert her," bemærkede fru Chanteau. "Heldigvis er vi ikke våde indenunder … tag kappen og hatten af, min lille ven. Så hjælp hende dog, Véronique - og tag hendes støvler af; her har jeg alt, hvad der skal bruges."

Pigen lagde sig på knæ foran barnet, som havde sat sig ned. Imens fandt fruen et par små filtsokker frem af sin taske, som hun selv satte på hendes fødder. Derpå lod hun sine egne støvler trække af, stak hånden ned i tasken og hentede et par tøfler op til sig selv.

"Skal jeg så servere?" spurgte Véronique.

"Straks. Pauline, kom med ud i køkkenet, så kan du vaske dine hænder og dit ansigt. Vi er jo næsten ved at dø af sult; i morgen kan vi vaske os ordentligt."

Det var Pauline, som kom først ind igen; tanten stod endnu med hovedet i et vandfad. Chanteau havde atter indtaget sin plads foran ilden i sin store, med gult fløjl betrukne lænestol; han gned mekanisk sine ben, for han var bange for at et gigtanfald var undervejs, medens Lazare stod og skar brødskiver ud ved bordet, der havde stået dækket til fire i over en time. De to mænd var lidt forlegne og smilede til barnet, uden dog at kunne finde på et ord at sige. Hun så sig roligt rundt i stuen, hvis møbler var af valnød; hun betragtede skænken, de seks stole, loftslampen af poleret messing, men især fem indrammede litografier: årstiderne og en udsigt til Vesuv, som var ophængt på de brune tapeter. De imiterede egepaneler med deres revner, de gamle fedtpletter på gulvet, og manglen på orden i dette familiens fælles rum mindede hende sikkert om den smukke, marmorbeklædte charcuteri-butik, hun kom fra, for hendes øjne fik et sørgmodigt udtryk, hun syntes et øjeblik at ane de huslige bekymringer, som skjulte sig under den venlige overflade i dette hendes nye hjem. Efter at hun i nogen tid havde set interesseret på et gammelt barometer på en fod af forgyldt træ, fæstnede hendes blik sig på en besynderlig tingest, der optog hele kaminhylden, under en glaskuppel, hvis sammenføjninger var overklistrede med smalle blå papirstrimler. Det lignede et stykke legetøj, en træbro i miniature, men en bro af en yderst indviklet konstruktion.

"Det er din grandonkel, som har lavet den," forklarede Chanteau, henrykt over at have fundet et samtaleemne. "Ja, min fader begyndte som tømrer; jeg har altid gemt på hans mesterstykke."

Han generede sig ikke over sin herkomst, og fru Chanteau fandt sig i at lade broen stå på kaminhylden, selv om denne kuriositet tog så megen plads op og gjorde hende i dårligt humør ved altid at minde hende om, at hun var gift med en søn af et menneske, der havde ernæret sig ved fysisk arbejde. Men den lille pige hørte ikke længere på sin onkel: hun havde netop opdaget havet gennem vinduet, og hun gik hurtigt tværs over rummet og stillede sig ved vinduet. Lige siden hun rejste fra Paris, havde hun uophørligt tænkt på havet. Hendes letbevægelige sind drømte om det, under jernbaneturen gjorde hun sin tante stadige spørgsmål, og ved hver bakke, de kom forbi, ville hun vide, om havet ikke lå bag den. Da de ved Arromanches endelig var fremme ved kysten, sad hun stum, med opspilede øjne og vemod i hjertet; mellem Arromanches og Bonneville havde hun, trods blæsten, idelig strakt hovedet ud under kalechen, for at se på havet, der fulgte dem på venstre side. Og nu var havet der igen, det ville altid ligge der foran hende - det skulle tilhøre hende. Med et blik lod hun til langsomt at tage det i besiddelse.

Natten sænkede sig fra den mørke himmel, hvor stormen jog skyerne fremad i en afsindig klapjagt. I det tiltagende mørkes kaos kunne man kun skelne det stigende vands lyse stribe. Det hvide skum bredte sig mere og mere, oversvømmede tangmarkerne og dækkede stenhellerne, gled langsomt frem over dem, næsten som et kærtegn. Men på afstand var bølgernes torden vokset, man så deres hvide toppe så tæt som en vældig fårehjord, og et dødlignende tusmørke lå over det ensomme Bonneville, der havde lukket sig inde bag sine lave døre, medens bådene lå oppe på sandbankerne, som kadaverne af store fisk. Regnen indsvøbte byen i en dampende tåge, kun kirken aftegnede sig endnu tydeligt mod skyerne.

Pauline sagde intet. Hendes lille hjerte sammenpressedes på ny af melankoli; hun følte, at hun var nær ved at kvæles, hun drog et dybt suk, og det var som om hele hendes åndedrag strømmede ud over hendes læber.

"Det er bredere end Seinen," sagde Lazare, som var kommet hen og havde stillet sig bag hende.

Denne lille pige vedblev at forbløffe ham. Siden hendes ankomst havde han følt sig kejtet og forlegen.

"Åh ja," svarede hun næsten hviskende, uden at dreje hovedet.

Han ville sige du til hende, men det ville ikke rigtig gå.

"De er vel ikke bange for havet?"

Hun så på ham med en forbavset mine. "Nej, hvorfor skulle jeg dog være det? Vandet stiger naturligvis ikke helt her op."

"Åh, det kan man aldrig vide," sagde han; han følte en uimodståelig lyst til at drille hende. "Nogle gange stiger vandet helt op over kirken."

Hun brød ud i klingende latter. Og det var hende, der først sagde du til den unge mand, idet hun ligesom legende greb hans hænder:

"Nej, fætter, du må da tro, jeg er godt dum! Ville du blive boende her, hvis vandet gik op over kirken?"

Nu var det Lazares tur til at le, han trykkede barnets hænder, og fra nu af var de gode venner. Midt under denne munterhed kom fru Chanteau netop ind. Hun så glad ud, og sagde, medens hun tørrede sine hænder:

"Så har I gjort bekendtskab. Jeg vidste nok, at I ville kunne komme overens."

"Skal jeg servere, frue?" afbrød Véronique, der nu viste sig i døren til køkkenet.

"Ja, min pige - men det er bedst, hvis du tænder lampen først. Vi kan jo ikke se noget."

Mørket var kommet så hurtigt over dem, at spisestuen nu kun blev oplyst af det røde skær fra kaminen. Det tog endnu lidt tid af få tændt lampen. Endelig trak pigen hængelampen ned, og dens klare skin strømmede ned over det dækkede bord. Alle havde sat sig, Pauline mellem sin onkel og sin fætter, lige over for tanten, da denne på ny rejste sig; hun var så livlig og kunne aldrig holde sig i ro.

"Hvor er min taske? Vent lidt, min lille ven, så skal du få dit krus. Tag det glas ud igen, Véronique. Hun er vant til at drikke af sit krus."

Hun tog et bulet sølvbæger frem, som hun tørrede af med sin serviet og satte foran Pauline. Så satte hun sin taske bag sig på en stol. Pigen serverede suppe med vermicelli, men erklærede med en tvær mine, at den havde kogt for længe. Ingen vovede at beklage sig: alle var meget sultne, og skeerne klirrede mod tallerkenerne. Så kom det kogte oksekød på bordet. Chanteau, som var en lækkermund, rørte det næppe, han ventede på lammekøllen. Men da den kom på bordet, var der almindelig protest. Den var sej som sålelæder, umulig at spise.

"Ja, det vidste jeg godt," sagde Véronique roligt. "Men det er herskabets egen fejl! De burde ikke have ladet vente så længe på Dem."

Pauline skar fornøjet sit kød i bittesmå stykker og spiste med god appetit. Hvad Lazare angik, så vidste han aldrig, hvad der lå på hans tallerken; han kunne have slugt brødstumper i den tro, det var fjerkræ. Imidlertid så Chanteau på lammekøllen med et mørkt blik.

"Og hvad har De mere at byde på, Véronique?"

"Råstegte kartofler."

Han gjorde en fortvivlet bevægelse og kastede sig tilbage i sin lænestol. Pigen vedblev:

"Måske ønsker herren, at jeg bringer oksekødet ind igen?"

Men han rystede melankolsk på hovedet. Han kunne lige så godt spise det bare brød. Ak, herregud, hvilken aftensmad! Og oven i købet havde uvejret forhindret, at man kunne få fisk. Fru Chanteau, som altid spiste meget lidt, så medlidende på ham.

"Min stakkels ven," sagde hun pludselig, "jeg har så ondt af dig. Jeg har en gave til dig her til, som du egentlig først skulle have i morgen; men når det nu er i aften, vi sulter -"

Hun trak på ny tasken frem og tog en gåseleverpostej op fra den. Chanteaus øjne skinnede. Gåseleverpostej! Forbuden frugt! En lækkerbisken, som han forgudede, og som lægen havde nedlagt absolut forbud mod!

"Men kun ét stykke," fortsatte hans kone, "mere er ikke tilladeligt. Vær nu fornuftig, ellers er det sidste gang. "

Han havde taget postejen og smurte den med skælvende hånd på en skive brød. Ofte udkæmpede han vældige kampe mellem sin lækkermundethed og sin frygt for gigten; men som regel vandt hans begær. Nå, det kunne ikke hjælpe, det var alt for godt, han måtte vel finde sig i at lide!

Véronique gik ud i køkkenet, idet hun mumlede:

"Åh, hvor herren vil komme til at brøle!" Dette ord anvendte hun så ofte og så ugenert, at hendes herskab ikke tog noget anstød af det. Herren brølede, når han havde sin gigt; det var så træffende udtrykt, at man ikke tænkte på at bebrejde hende for dette brud på respekten.

Resten af måltidet forløb meget muntert. Lazare tog skælmsk postejen ud af faderens hænder. Men da desserten kom ind - Pont l'Eveque-ost og kiks - viste Mathieu sig pludselig til alles store henrykkelse. Hidtil havde han sovet inde under bordet. Men kiksenes ankomst havde vækket ham, han kunne åbenbart lugte dem i søvne; og præcis på dette tidspunkt hver aften plejede han at rejse sig, ryste sig, tage en runde omkring bordet og prøve at finde deltagelse i de spisendes øjne. Som regel var det Lazare, der først lod sig bevæge; men da Mathieu denne aften gjorde sin anden runde, så han stift på Pauline med sine venlige menneskeøjne; han anede, at han havde en varm ven af både mennesker og dyr for sig, og lagde sit vældige hoved på barnets lille knæ, uden at fjerne sit ømt bedende blik fra hende.

"Åh, sikke dog en tiggeprins!" sagde fru Chanteau. "Nå, lig nu stille, Mathieu! Du skal ikke være så glubsk!"

Hunden havde øjeblikkelig slugt den stump kiks, som Pauline havde givet ham; og han lagde atter sit hoved på hendes knæ, han tiggede om en ny stump, stadig med blikket fæstnet på sin ny veninde. Hun lo, kyssede ham, syntes han så komisk ud med sine hængende øren og en sort plet over det venstre øje, den eneste plet, der var på hans lange, hvide uldpels. Men nu blev Minouche jaloux og hoppede op på bordkanten; spindende og skydende ryg, graciøs som en killing, stødte hun med hovedet til barnets hage. Det var hendes måde at kæle på, man følte hendes kolde snude og den lette berøring af de små spidse tænder mod sin kind, medens hun uden ophør stampede med poterne. Pauline var aldeles henrykt som hun sad der med begge dyrene, katten til venstre og hunden til højre, overvældet af dem; de misbrugte hendes gavmildhed på skændigste vis, og til sidst havde hun delt hele sin dessert ud til dem.

"Jag dem dog bort," sagde hendes tante. "Du får jo slet ikke noget tilbage."

"Og hvad så?" svarede hun ukunstlet, lykkelig over at få lov til at dele.

Middagen var forbi. Véronique bar ud. Da de to dyr så, at bordet var tomt, gik de deres vej uden at sige tak, og slikkede sig endnu en sidste gang om munden.

Pauline havde rejst sig og stillede sig hen ved vinduet for at se ud. Lige fra suppen var kommet på bordet havde hun set, hvordan dette vindue blev mørkere og til sidst var sort som blæk. Nu var det en uigennemtrængelig mur, et hav af mørke, hvor alt var udslettet, himlen, vandet, byen, ja selv kirken. Uden at lade sig skræmme af sin fætters morsomheder spejdede hun efter havet, ivrig efter at finde ud af, hvor højt dette vand ville kunne stige; og hun hørte kun den stigende torden, en truende kæmperøst, som hvert minut tiltog i styrke, blandet med vindens tuden og styrtregnens plasken. Ikke et lysglimt, ikke engang et glimt af hvidt skum i dette mørke kaos; intet andet end de stormpiskede bølgers vilde jagt der ude i natten.

"For pokker!" sagde Chanteau, "havet stiger hurtigt - og der er endnu to timer til højvande."

"Hvis det var en nordlig vind," sagde Lazare, "tror jeg det var ude med Bonneville. Men heldigvis har vi vinden ind fra siden."

Den lille pige havde vendt sig om og lyttede til dem med de store øjne fulde af en ængstelig medlidenhed.

"Bah!" sagde fru Chanteau, "vi er sikre nok, andre må redde sig, som de bedst kan, enhver har nok i sin egen ulykke. Sig mig, min lille ven, vil du have en kop god varm te? Bagefter går vi til sengs."

Véronique havde lagt en gammel rød, storblomstret dug over spisebordet, om hvilket familien tilbragte sine aftener. De indtog nu hver deres plads. Lazare, som var gået ud et øjeblik, kom nu tilbage med et blækhus, en pen og et bundt papir; han satte sig under lampen og begyndte at skrive noder. Fru Chanteau, hvis ømme blikke havde fulgt sønnen, lige fra de kom hjem, blev pludselig gnaven.

"Atter din musik! Kan du da ikke unde os en enkelt aften, ikke en gang den første dag, jeg er hjemme igen?"

"Men moder, jeg går jo ingen steder, jeg bliver her hos dig - du ved da nok, at det ikke forhindrer mig i at snakke. Bare sig noget til mig, jeg skal nok svare. "

Han bredte sin ark ud over det halve af bordet. Chanteau havde strakt sig bekvemt i sin lænestol med hænderne over maven. Mathieu var faldet i søvn foran ilden, Minouche, som igen var sprunget op på dugen, gjorde stort toilette og slikkede sig forsigtigt på maven med den ene pote strakt ret op i vejret. Hængelampen udbredte en stemning af hjemlig hygge og fortrolighed, og Pauline, som med halvt lukkede øjne smilede til sin nye familie, kunne snart ikke stå imod søvnen, træt som hun var, og døsig på grund af varmen i stuen. Hun lod hovedet synke ned på armen og faldt i søvn i lampens lys. Hendes fine øjenlåg gled ned for hendes blik som et silkeslør, og hendes åndedrag gik regelmæssigt ind og ud mellem hendes adskilte læber.

"Hun kan ikke mere," sagde fru Chanteau med dæmpet stemme. "Vi vil vække hende, når teen er færdig, og så må hun i seng. "

Der blev stille. Under stormens brøl hørtes kun Lazares pen. Alting var så fredfyldt og stille, de gamle vaner indfandt sig atter med deres søvnige gang, hverdagslivet fortsatte som det plejede om dette bord. Længe så faderen og moderen på hinanden, uden at sige noget. Til sidst spurgte Chanteau tøvende:

"Nå, hvordan var der så i Caen, vil Davoines årsregnskab give overskud?"

Hun trak på skuldrene med en vred mine. "Jo, ellers tak! Overskud! Jeg sagde jo til dig, at du lod dig tage ved næsen!"

Nu, hvor den lille sov, kunne man tale frit. De talte dæmpet, først ville de kun ganske kortfattet meddele hinanden de seneste nyheder. Men deres temperament fik snart overtaget, og efterhånden kom alle familiens forretningsproblemer på bordet.

Da Chanteau arvede sin fader, den tidligere tømrer, som havde drevet sin forretning med et uroligt og eventyrligt hoveds hele dristighed, havde han fundet firmaet i en temmelig farlig tilstand. Lidet foretagsom og snusfornuftig som en ægte småborger havde han ladet sig nøje med at redde situationen ved streng orden og sparsommelighed og ved at føre et tilbagetrukkent, stille liv med en lille, men mere sikker indtjening. Den eneste roman i hans liv var hans giftermål, han tog en guvernante, som han truffet hos en af sine bekendte, til hustru. Eugenie de la Vignière, af en ruineret adelsfamilie fra Cotentin, prøvede at dele sin ærgerrighed med ham. Men han, som kun havde fået en mangelfuld opdragelse, veg tilbage for ethvert større foretagende, og satte sin træge natur op mod hustruens stærke vilje. Da de fik en søn, overførte hun sine forhåbninger om en stor formue på ham, satte ham i en fin skole og sørgede for, at han også arbejdede, selv om aftenen. Imidlertid blev dette håb kuldkastet ved en ulykke; Chanteau, som allerede fra sit fyrretyvende år led af gigt, fik til sidst så voldsomme anfald, at han begyndte at tale om at sælge sin forretning. Det var det samme som, at de ville blive nødt til at leve et tarveligt liv i en eller anden afkrog og engang med tiden kaste sønnen ud i livet uden den støtte på 20.000 francs i renter, som hun havde drømt om på hans vegne.

Fru Chanteau ville dog i det mindste være med i salget. Det årlige afkast kunne vel beløbe sig til omkring 10.000 francs, som blev anvendt til sidste hvid til at leve for, thi hun holdt af at have besøgende. Det var hende, der fandt en vis hr. Davoine og opsatte følgende regnskab: Davoine overtog tømmerhandelen for 100.000 francs, men betalte kun 50.000 ud; man lod de øvrige 50.000 stå, således at Chanteau var hans kompagnon og de delte overskuddet. Denne Davoine lod til at være en begavet og foretagsom mand: selv om han ikke fik det årlige overskud til at blive større, var det dog altid med sikkerhed 5.000 francs, hvilket sammen med de 3.000, der kom ind i rente af de 50.000 sammenlagt udgjorde 8.000 francs. Dette måtte man så slå sig til tåls med og afvente sønnens karriere, der skulle befri dem fra dette middelmådige liv.

Og på den måde kom det da også i stand. Chanteau havde netop for to år siden købt et hus ved kysten i Bonneville af en kunde, der var gået konkurs. I stedet for at sælge det igen, som hun egentlig havde tænkt sig, besluttede fru Chanteau, at man skulle flytte dertil, i hvert tilfælde indtil Lazare havde vundet sine første triumfer. At afstå fra sine små soireer i Caen og grave sig ned i en sådan gudsforladt afkrog var for hende det samme som et selvmord; men hun afstod hele sit hus til Davoine, der før havde boet til leje et eller andet sted; det gjorde hendes beslutning om at spare lettere; at forestille sig sin triumferende genkomst til, når hendes søn engang fik sig en fremtrædende stilling dér. Chanteau sagde ja til alt. Hvad hans gigt angik, ville den have godt af naboskabet med havet; af de tre læger, han havde rådført sig med, havde de to med velvillig imødekommenhed erklæret, at havluften i virkeligheden ville styrke hele hans fysik. En smuk majdag forlod herskabet Chanteau altså deres dengang 14-årige søn ved lycéet og rejste til Bonneville for at slå sig ned der for alvor.

Siden gennemførelsen af denne heroiske beslutning var fem år gået, og familiens forretninger stod stadig værre og værre. Da Davoine kastede sig ud i nogle større spekulationer, påstod han, at han stadig havde brug for at optage nye lån og satte hele tiden overskuddet på spil, så at årsregnskabet nu næsten altid udviste tab. I Bonneville måtte man nu indskrænke sig til at leve for de 3.000 francs renter; man havde endog måttet sælge hesten, og det var Véronique, der passede køkkenhaven.

"Jamen, Eugénie," indvendte Chanteau sagtmodig, "hvis jeg er blevet snydt, så er det da til dels din skyld."

Men hun påtog sig ikke dette ansvar, hun glemte gerne, at kompagniskabet med Davoine var hendes værk.

"Min skyld!" svarede hun tørt. "Er det måske mig, der er syg? Hvis du ikke havde været syg, ville vi måske have været millionærer nu."

Hver gang hans hustru på denne måde gav sit dårlige lune frit løb, sænkede han hovedet, forlegen og skamfuld over, at han gav familiens værste fjende ophold i sit legeme.

"Vi må vente," mumlede han. "Davoine lader til at være helt sikker på det kup, han har planlagt. Hvis fyrretræ stiger i pris, er vi rige."

"Og for resten," indskød Lazare, uden at afbryde nodeskrivningen, "så har vi jo til vort daglige brød. Det er forkert af jer at plage jer selv på den måde. Jeg piber jo i hvert fald ikke om penge!"

Fru Chanteau trak igen på skuldrene.

"Det var bedre, hvis du tog dig lidt mere af dét, og ikke spildte din tid med dumheder."

At tænke sig, at det var hende, der selv havde lært ham at spille klaver! Nu blev hun rasende bare ved synet af et nodehæfte. Hendes sidste håb faldt i ruiner: denne søn, som hun havde tænkt sig skulle blive præfekt eller retspræsident, han talte om at skrive operaer og den slags! Hun syntes allerede at kunne se ham for sig løbe om i de beskidte gader og give musikundervisning, sådan som hun selv havde gjort.

"Se her," vedblev hun, "her er en opsats over de tre sidste måneder, som Davoine har givet mig. Hvis det fortsætter på den måde, er det os, som kommer til at skylde ham penge i juli."

Hun havde lagt sin taske på bordet og tog et stykke papir frem, som hun rakte Chanteau. Han tog imod det og vendte det om, men lagde det så foran sig uden at folde det ud.

Nu kom Véronique ind med teen. En tidlang var der stille i stuen, kopperne stod tomme som før. Minouche lå ved siden af sukkerskålen og havde foldet poterne sammen under sig, medens den kneb øjnene skinhelligt sammen, medens Mathieu lå foran kaminen og snorkede højlydt. Og havets stemme fortsatte sin drønen udenfor; med sin vældige bas akkompagnerede det den tavse, fredelig døsighed indendøre.

"Skal du ikke vække hende, moder?" sagde Lazare. "Det kan ikke være særlig bekvemt for hende at sidde og sove på den måde."

"Jo, jo," mumlede fru Chanteau tankefuldt med blikket fæstnet på Pauline.

Alle tre betragtede det sovende barn. Hendes åndedrag var blevet endnu roligere, det klare lys fra lampen faldt på hendes blege kinder og røde læber. Hendes kastanjebrune hår, som blæsten havde bragt i uorden, hang ned over panden. Og fru Chanteau vendte i tankerne tilbage til Paris, til alt det besvær, hun nylig havde haft derinde, hun var selv forbløffet over sin iver efter at tage mod dette formynderskab, der vel stammede fra en instinktiv agtelse for den rige myndling; for øvrigt var hun fuldkommen hæderlig og havde ingen skjulte hensigter i forhold til den formue, hun skulle forvalte.

"Da jeg kom ind i den dér butik," begyndte hun langsomt at fortælle, "kom hun imod mig i sin lille sorte kjole og græd, da hun kyssede mig. Det var en meget elegant butik, med marmorvægge og pillespejle, lige over for Hallerne. De havde en prægtig tjenestepige, ikke højere end som så, frisk og med røde kinder; hun havde sendt bud til notaren og ladet juristerne forsegle alting, og hun vedblev alligevel helt roligt at sælge medister og pølser. Det var Adèle, som fortalte mig om den stakkels Quenus død. Lige siden han for et halvt år siden mistede sin hustru Lisa, var det som om blodet kvalte ham; han førte uafladelig hånden til halsen, som for at tage et tørklæde af; en aften fandt de ham, hvor han lå helt blå i hovedet ind over et fad med okseblod. Hans onkel Gradelle var vist død på samme måde."

Der blev igen stille. Et smil ilede over den sovende Paulines ansigt; hun drømte.

"Nå, og du klarede dig med fuldmagten?" spurgte Chanteau.

"Udmærket. Men din notar havde gjort ret ved at lade navnet stå tomt, for det lader til, at jeg ikke havde ret til at handle i dit sted; fruentimmer må ikke bestemme noget i sådanne affærer. Ja, som sagt, så snart jeg kom til Paris, gik jeg hen til notaren, som havde sendt dig et uddrag af testamentet, hvori du var udnævnt til formynder. Han udfyldte omgående fuldmagten med sin første-kontorists navn, som man åbenbart ofte bruger. Og så gik det hele af sig selv. Til det fremtidige familieråd opgav jeg navnene på tre slægtninge på Lisas side til fredsdommeren: Octave Mouret og Claude Lantier samt en tredje fjernere slægtning, hr. Rambaud, som bor i Marseille; på vores side - altså Quenus - valgte jeg hans søstersønner Nandet, Liardin og Delorme. Som du kan se, et udmærket sammensat formynderråd, som nok skal gøre alt for barnets lykke. Ved deres første møde udnævnte de denne hr. Saccard til medformynder, jeg havde været tvunget til at vælge blandt af Lisas slægtninge -"

"Tys! Hun vågner," afbrød Lazare.

Pauline havde slået øjnene op. Uden at skifte stilling betragtede hun et overrasket udtryk disse mennesker, der sad og talte; så lod hun med et søvnigt smil atter sine øjenlåg falde til, udmattet som hun var, og hendes ubevægelige ansigt blev igen gennemsigtig mælkehvidt som en camellia.

"Saccard, er det ikke den meget omtalte spekulant?" sagde Chanteau.

"Jo," svarede hans hustru. "Jeg opsøgte ham, og vi havde en lang samtale. En overordentlig elskværdig mand. Men han har så mange forretninger at tænke på, så han bad mig ikke regne for meget med hans aktive medvirken. Det har vi heller ikke brug for, som du vel forstår. Når vi tager den lille til os, så tager vi os fuldt og helt af hende, ikke sandt? Jeg holder heller ikke af, at nogen stikker næsen i mine ting. Resten gik som en leg. Din fuldmagt var heldigvis fuldkommen. Man brød forseglingen, opgjorde boet, solgte forretningen ved en auktion. Det gik ypperligt! To ivrige konkurrenter, 90.000 francs kontant! Notaren havde i forvejen fundet 60.000 francs i aktier i en chiffonniere. Jeg bad ham købe endnu flere aktier, og her er 150.000 francs i solide værdipapirer, som jeg var vældig glad for, at jeg fik lov at tage med mig med det samme, efter at have afskediget førstekontoristen fra hans opgave - se her!"

Hun dykkede atter ned i tasken med begge hænder og tog en vældig pakke frem: det var aktiebeviser, indlagt i bindet fra en gammel regnskabsbog fra charcuteriforretningen, hvis blade var revet ud. Der var store fedtpletter på bindet. Faderen og sønnen så på denne formue, der således faldt ned på deres gamle, slidte spisebordsdug.

"Teen bliver kold, moder," sagde Lazare og lagde endelig sin pen. "Skal jeg ikke hælde op?"

Han havde rejst sig, for han mærkede et nervøst behov for at røre sig, og hældte teen op til dem. Moderen havde ikke svaret, hun tog ikke øjnene fra værdipapirerne.

"Naturligvis," fortsatte hun, "sammenkaldte jeg formynderrådet endnu engang og forlangte erstatning for mine rejseudgifter; samtidig blev det bestemt, at den lille skal betale 800 francs i kostpenge. Vi har færre penge end hun, vi kan ikke have hende for ingenting. Ingen af os vil skulle tjene på barnet, men på den anden side kan vi heller ikke tage af vort eget til hende. Renterne af hendes kapital vil næsten fordoble den, inden hun bliver myndig - Herregud, det er jo ikke andet end rimeligt. Man må adlyde de døde. Og hvis vi så også kom til at bruge af vore egne midler, ville det måske give os held, og det kunne vi sandelig nok have brug for. Den stakkels pige var så oprevet, hun græd i strømmevis, da hun skiltes fra Adèle! Jeg vil godt have, at hun kommer til at trives her hos os."

Begge mændene var nu blevet smittet af hendes bevægelse.

"Jeg vil bestemt ikke være ond mod hende," sagde Chanteau.

"Hun er henrivende," tilføjede Lazare. "Jeg holder allerede meget af hende."

Men Mathieu, som havde fornemmet lugten af teen i sin søvn, rejste sig, rystede pelsen og lagde igen sit store hoved på bordkanten. Også Minouche strakte sig, gabte og krummede ryg. Der blev nu en almindelig opvågnen, katten strakte hals og snusede til aktierne i det fedtede bind. Og da Chanteaus så på Pauline, bemærkede de, at hun lå med de vidt åbne øjne fæstnet til papirerne i den gamle lasede regnskabsbog, som hun nu genfandt her.

"Hun ved godt, hvad det er," sagde fru Chanteau. "Ikke sandt, min lille ven, jeg viste dig det jo i Paris - det er, hvad din stakkels fader og moder har efterladt sig."

Tårer trillede ned ad den lille piges kinder. Hendes sorg vendte tilbage, som regn i april. Men hun smilede allerede gennem tårerne og morede sig over Minouche, som efter at have snuset længe til aktierne, nu på ny - sikkert på grund af lugten fra bindet - begyndte at stampe og spinde og skubbede til det med snuden.

"Minouche, vil du straks holde op med det der!" råbte fru Chanteau. "Penge er ikke legetøj!"

Chanteau lo, det samme gjorde Lazare. Mathieu stod ved bordet, vældig ophidset, og slugte med skinnende øjne papirerne, som han sikkert troede, var noget ekstra lækkert, og gøede ad katten. Nu blev det rigtig morsomt. Pauline, som var henrykt, tog til sidst Minouche i favnen og vuggede og kælede for hende som en dukke.

Fru Chanteau, som var bange for, at barnet skulle falde i søvn igen, lod hende straks drikke sin te. Så kaldte hun på Véronique.

"Giv os lysene! Her sidder vi bare og snakker, og glemmer at gå til sengs! Tænk, at klokken allerede er ti! Og jeg, som sov allerede ved aftensmaden!"

Men nu hørtes en mandfolkestemme i køkkenet, og da pigen kom ind med de fire lys, spurgte man hende, hvem hun talte med.

"Det er Prouane, frue. Han er kommet for at fortælle herren, at det står slemt til dernede. Floden lader til at ville skylle alting bort."

Chanteau havde måttet tage imod posten som maire i Bonneville, og Prouane, en lokal fyldebøtte, der tjente som klokker for fader Horteur, gjorde også tjeneste som skriver for mairen. Han havde været konstabel ved flåden og skrev som en skolelærer. Da man kaldte på ham, trådte han ind med sin tophue i hånden og frakke og støvler drivende af vand.

"Nå, hvad foregår der, Prouane?"

"Jo herre, det er jo Cuches hus, som er fuldstændig oversvømmet. Hvis det bliver ved, er det snart Gonins tur. Vi var der alle sammen, Tourmal, Houtelard, mig selv og de andre. Men hvad vil De have, vi skal gøre? Man kan ikke stille noget op mod det tyvagtige hav, som hvert år hugger en bid land fra os."

Der blev stille. De fire lys brændte med høje flammer, og man hørte havet drønende slå ind mod stranden. I dette øjeblik var floden på sit højeste, for hver gang en bølge brødes mod klipperne, rystede huset i sin grundvold. Det lød som vældige artillerisalver. Og med disse frygtelige drøn blandede sig vindens tuden, og regnen, som fra tid til anden tog til i voldsomhed, syntes at piske murene med en byge af blyhagl.

"Det er, som var det Verdens undergang," mumlede fru Chanteau. "Og Cuches, hvor skal de gå hen?"

"Man må vel skaffe dem tag over hovedet," sagde Prouane. "Foreløbig er de hos Gonin. Åh, hvis De havde set det! Den lille på tre var drivende våd, konen var halvnøgen i den bare underkjole, og manden, som næsten havde fået hovedet kløvet af en tagbjælke, blev stædigt ved at ville redde deres fattige smuler!"

Pauline var gået fra bordet. Hun stod ved vinduet og lyttede, alvorlig som en voksen person. Et udtryk af inderlig medlidenhed hvilede på hendes ansigt, og hendes læber skælvede af tilbageholdt gråd.

"Ak, tante!" sagde hun, "de stakkels mennesker!"

Og hun stirrede ud i dette svælg af mørke, som var blevet endnu mere sort og uigennemtrængeligt. Man forstod, at havet var trængt helt op til vejen, og at det nu var lige der nede, svulmende og hylende; men man kunne lige så lidt skelne det som før, det syntes at havde druknet den lille by, klipperne ved stranden og hele horisonten i styrtsøer af blæk. Det var en smertelig overraskelse for barnet. Dette vand, som havde forekommet hende så dejligt, og som nu på den måde kastede sig over de stakkels mennesker!

"Jeg går ned med Dem, Prouane," råbte Lazare. "Måske er der endnu noget at gøre."

"Ja, fætter," udbrød Pauline med skinnende øjne.

Men Prouane rystede på hovedet.

"Går Dem ingen ulejlighed, hr. Lazare. De kan lige så lidt gøre noget som vi andre. Vi kunne jo bare stå og se, hvordan han ødelægger alting for os, så meget det passer ham, og når han er træt, så kan vi blot være taknemmelige. Jeg gik kun herop for at underrette hr. mairen."

Så blev Chanteau vred; denne ulykke ville forhindre ham i at sove, og i morgen ville han få meget at gøre.

"Man har da heller aldrig set en by, der var bygget på dummere måde," råbte han. "I har slået jer ned midt i uhyrets gab, det ville sandelig ikke være så mærkeligt, om havet tog jeres huse et ad gangen. Og for øvrigt, hvorfor bliver I overhovedet i dette hul? Flyt dog et andet sted hen!"

"Hvorhen?" spurgte Prouane, som hørte til med et forbavset udtryk. "Vi er her, hr. Chanteau, og vi bliver her. Et eller andet sted skal man jo være."

"Ja, det er sandt nok," sagde fru Chanteau. "Og det er svært, lige meget hvor man bor. Men vi var ved at gå til ro. God nat. I morgen bliver det klart vejr igen."

Manden bukkede og gik ud, og man hørte Véronique skyde riglen for entredøren efter ham. De holdt hver for sig deres lys i hånden, man klappede endnu engang Mathieu og Minouche, som sov sammen ude i køkkenet. Lazare havde samlet sine noder sammen, medens fru Chanteau stak den gamle regnskabsbog med aktierne under armen. Hun tog også Davoines opstilling, som hendes mand havde ladet ligge på bordet. Det var unødvendigt at lade dette uheldsvangre stykke papir ligge fremme for enhver at se.

"Nu går vi op, Véronique," råbte hun. "De har vel ikke tænkt Dem at blive oppe og rumstere på denne tid?"

Og da hun kun hørte en brummen ude fra køkkenet, vedblev hun med lavere stemme:

"Hvad går der af hende? Det er jo ikke noget svøbelsesbarn, jeg har bragt med mig, som hun skal passe."

"Lad hende være," sagde Chanteau. "Du ved jo, hun har sine nykker. Godnat."

Han sov i nederste etage, på den anden side af entreen, i den tidligere stadsstue, som var lavet om til soveværelse. På den måde kunne man let, når han havde et gigtanfald, rulle hans lænestol ind til bordet eller ud på terrassen. Han åbnede sin dør, stod et øjeblik stille, for hans ben plagede ham, han mærkede at et anfald var undervejs, lige siden i går havde han været stiv i alle lemmer. Han havde bestemt ikke gjort det bedre ved at spise gåseleverpostej. Denne tanke gjorde ham ganske fortvivlet.

"God nat," gentog han jamrende. "I kan altid sove - god nat, min lille ven. Sov nu rigtigt ud, det skal man i din alder."

"God nat onkel," sagde Pauline og kyssede ham.

Døren blev lukket. Fru Chanteau lod den lille pige gå foran sig. Lazare fulgte efter dem.

"Ja, der er ikke noget, der skal vække mig i nat," erklærede den gamle frue. "Og for øvrigt virker disse drøn fra havet søvndyssende på mig, det er mig slet ikke ubehageligt - i Paris savnede jeg det ligefrem."

De gik alle tre op ad trappen. Pauline, som holdt sit lys helt lige, trak på mundvigene ad denne gåsegang, hvor hver af dem havde et lys, hvis skær fik skyggerne til at danse. Da hun standsede på afsatsen ovenpå, tøvende og uden at vide, hvor hendes tante førte hende hen, skubbede denne hende blidt frem foran sig.

"Gå lige frem. Der er et gæsteværelse, og lige overfor er mit værelse. Kom med ind et øjeblik, jeg skal vise dig det."

Det var et værelse med enkle mahognimøbler, tapetseret med gul cretonne med et grønt bladmønster, og desuden en seng, et skab og en sekretær. Midt i værelse stod en sofabord på et stykke rød voksdug. Da fru Chanteau havde været rundt i alle kroge med sit lys, nærmede hun sig til sekretæren, hvis klap hun slog ned.

"Kom her hen, så skal du bare se," sagde hun.

Hun havde åbnet en af de små skuffer, hvori hun med et suk lagde Davoines redegørelse for forretningen ned. Så tømte hun en anden skuffe over denne, trak den helt ud, rystede støvet ud af den og sagde, idet hun skulle til at lægge aktierne ned i den, medens barnet så på det:

"Du ser, at jeg lægger dem her, helt for sig selv. Her kan de ligge rart og godt, og de har god plads. Vil du lægge dem derned selv?"

Pauline følte en slags generthed, som hun ikke ville have kunnet forklare. Hun rødmede.

"Nej, tante, det behøves ikke."

Men hun havde allerede den gamle regnskabsbog i hånden, og hun måtte lægge den ned på bunden af skuffen, medens Lazare holdt sit lys frem og lyste for hende.

"Sådan, ja," vedblev fru Chanteau, "nu er du sikker, og du kan være rolig, vi ville hellere dø af sult end … Husk, den øverste skuffe til venstre. Der skal de ligge, lige til den dag, hvor du bliver stor nok til selv at tage dem ud. Der kommer Minouche heller ikke og æder dem."

Ved tanken om, at Minouche skulle komme og lukke sekretæren op og æde papirerne, brast barnet i latter. Den forlegenhed, hun et øjeblik havde følt, var forsvundet, hun legede med Lazare, der for at more hende spandt som en kat og lod, som om han ville til skuffen. Også han lo af hjertens lyst som en skoledreng. Men hans moder havde højtideligt lukket klappen, og hun drejede eftertrykkeligt nøglen om to gange.

"Nu er det i orden," sagde hun. "Nå, Lazare, gør dig ikke til grin. Nu skal jeg gå med op og se efter, om alting er i orden hos dig."

Og så gik de alle tre på række op ad en ny trappe. På anden sal havde Pauline tøvende åbnet døren til venstre, da hendes tante råbte til hende:

"Nej, nej, ikke der, det er din fætters værelse. Dit værelse er overfor."

Pauline stod ubevægelig og så henrykt ind i det store værelse med dets smukke møbler: et klaver, en sofa, et vældigt hvidt bord, bøger og billeder. Endelig åbnede hun den anden dør, og blev helt betaget, skønt hendes værelse viste sig at være meget mindre i sammenligning med Lazares. Tapetet havde blå roser på en falmet elfenbensfarvet bund. Der var en jernseng med musselinsomhæng, et toiletbord, en kommode og tre stole.

"Her mangler intet," mumlede fru Chanteau. "Vand, en sukkerknald, håndklæder, sæbe. Sov nu godt. Véronique ligger i det lille værelse her ved siden af. Hvis du bliver bange, behøver du bare at banke på væggen."

"Og så er jeg også lige ved hånden," erklærede Lazare. "Hvis der kommer spøgelser, kommer jeg efter dem med min store sabel."

Dørene til de to værelser, som lå lige over for hinanden, stod åbne. Pauline lod blikket vandre fra det ene til det andet.

"Der findes ikke nogen spøgelser," sagde hun muntert. "Men sablen kan være god at have til tyve. Godnat, tante. Godnat, fætter."

"Godnat, min lille ven. Du kan vel selv klæde dig af og gå i seng?"

"Ja naturligvis - jeg er jo ikke noget lille barn mere. I Paris behøvede jeg ikke at have hjælp."

De kyssede hende. Da fru Chanteau gik ud, sagde hun til hende, at hun godt kunne låse sin dør. Men pigen stod allerede ved vinduet, ivrig for at finde ud af, om det vendte ud mod havet. Regnen fossede så voldsomt ned udenfor, at hun ikke turde åbne det. Det var meget mørkt, men hun var glad ved at høre havet rulle under sig. Skønt hun var så træt, at hun næsten gik i søvne, gik hun rundt i værelset og så på møblerne. Den tanke, at hun havde sit eget værelse, et værelse adskilt fra de andres, hvor hun havde lov til at lukke sig inde, gjorde hende stolt, det var jo næsten som at være voksen. Men da hun skulle til at dreje nøglen om i låsen - hun havde allerede taget kjolen af og stod i underkjole - tøvede hun og blev grebet af en ubestemt frygt. Hvis nu nogen kom ind til hende. Hun gøs, hun åbnede døren og så ud i korridoren. Lige overfor stod Lazare midt inde i sit værelse og så på hende.

"Hvad er der?" spurgte han, "mangler du noget?"

Hun rødmede voldsomt og ville først lyve, men svarede så åbenhjertigt:

"Nej, slet ikke, men ser du, jeg er bange for at sove med døren låst. Jeg låser altså ikke, forstår du, og hvis jeg banker, er det fordi du skal komme, hører du - du skal komme; ikke tjenestepigen!"

Han var kommet ud på afsatsen, fortryllet af den barnlige ynde hos dette ærlige og uskyldige lille væsen.

"Godnat," sagde han og bredte armene ud.

Hun kastede sig om halsen på ham, og omfavnede ham med sine små magre arme, uden at tage sig af, at hun kun var halvt påklædt.

"Godnat, fætter."

Fem minutter efter havde hun tappert pustet sit lys ud og var krøbet ned i sin seng. Hun var så træt, at hun i lang tid ikke kunne sove rigtigt. Først hørte hun Véronique komme op med klodsede skridt og rumstere med sine møbler, som ville hun vække hele huset. Derefter hørtes kun stormens brøl; regnen piskede vedvarende på tagpladerne, blæsten rev i vinduerne og tudede i dørsprækkerne; og i endnu en time vedblev kanonaden, hver en bølge, der slog mod stranden, mærkede hun som et stød. Det forekom hende, at huset flød bort på vandet som et skib. Hun følte sig nu så dejligt varm, hendes tanker svævede hid og did, med en medlidende trang til at hjælpe, ned til de stakkels mennesker dernede, som havet jog ud af deres huse. Så blev alting et eneste mørkt kaos; hun sov roligt.

Om "Livsglæde"

Forfatter: Émile Zola (1840-1902)
Org.titel: La Joie de vivre
Org. udg.: Som føljeton i ugebladet Gil Blas november 1883-februar 1884, bogform på forlaget G. Charpentier et Cie., Paris 1884
Oversætter: Kim N. Jensen (1955-)
Redigeret af: Kim N. Jensen
Forside: Efter maleri af William-Adolphe Bouguereau (1825-1905): Portrait de Gabrielle Cot (1890)

ISBN 978-87-7979-366-8

© 2014 eBibliotek 1800
www.ebib1800.dk

eBibliotek 1800 logo