Forside

H. F. Ewald

Liden
Kirsten

En kærlighedshistorie fra kong Hans' dage

eBibliotek 1800

2015

Liden Kirsten

1. Over stok og sten

For fire hundrede år siden så det anderledes ud på den af Limfjorden omflydte frugtbare ø Mors end i vore dage. Nu er den en bar højslette, hvor vinden ikke møder nogen synderlig hindring, men dengang var der ikke så lidt skov, og flere strækninger, som nu bærer korn, dækkedes af den brune lyng. Dog var det ikke storskov, og det var ikke bøgen, som bredte sin løvrige krone der. Det meste var ungskov og krat, hvor ærværdige ege som en slagen hærs veteraner ragede op og udstrakte deres knudrede grene over buskene og skovens små ymper.

Ligesom disse kæmper herskede i skovene, således spillede de adelige sædegårde herrer blandt bøndernes lave huse. Øen var som spækket med dem. Vel var ingen af dem mægtige borge, men de lave, stærke huse var dog næsten alle omgivet af volde og grave, som holdtes vedlige, uagtet man nu i lange tider ikke havde haft brug for disse værn. Siden Niels Ebbesens dage havde ingen fjende været oppe i Jylland, og bonden, som havde prøvet på at afryste adelens åg, var blevet så grundigt kuet, at han ikke mere vovede at kny.

De fri, adelige mænd og kvinder stængede sig derfor ikke inde på deres gårde, vindebroerne blev sjældent ophejsede, og deres hængsler rustede. Øens herrer kunne færdes trygt og uden væbnet følge i deres skove og på deres heder.

Dog var det usædvanligt og efter de tiders strenge ydre tugt heller ikke sømmeligt, at kvinder færdedes uden ledsagelse; men ikke desto mindre red to unge jomfruer en af de sidste dage i maj måned i året 1498 alene ud fra herregården Sø og over heden nord på til Feggeklit, øens yderste, nordlige landtunge. De mente, at de ubemærkede kunne tage sig denne frihed på dette ensomme strøg. Rigtignok gik der en færge over det smalle sund mellem Feggeklit og Hannæs, men færdslen ad den vej var kun ringe.

Det var en kold forårsmorgen. Der blæste en skarp vind fra nordvest, for i disse nordlige egne har varmen jo aldrig haft hast med at komme. Men himlen var klar, og solen kastede sine stråler over Limfjordens blinkende vand og over kysten på den anden side sundet. De to unge ryttersker nød udsigten og den friske søluft, idet de i tavshed red efter hinanden langs klintens vestlige kant. Begge var de indhyllet i kåber, hvis hætter dækkede deres hoveder, så at deres skikkelsers omrids ikke trådte skarpt frem.

Dog var det tydeligt, at hun, som red forrest, var den højeste og slankeste af dem. Under kanten af hendes hætte lyste et par store, blå øjne med et muntert og dristigt blik, mens solens strejflys faldt over hendes skarpt skårne træk, den bøjede næse, de fyldige, sanselige læber og den lange hage. Hun sad rankt og sikkert i sadlen, uagtet den kun var en til damebrug omdannet herresaddel. Den eneste damesaddel på Sø havde nemlig vist sig at være i uorden, men den dristige rytterske lod sig ikke skræmme af så lidt. Hesten var af landracen, tung og langhåret.

Et ganske andet syn frembød hendes ledsagerske. Hun red en fint bygget, smuk, sort hoppe og sad med magelig ynde i sin stadselige tværsaddel. Hun var mindre af statur og fyldigere, skønt dog smal nok om sin midje. Hendes træk var bløde, hendes kinder runde og friske, men den lille lige næse og den yndigt dannede mund gav dog hendes åsyn et særegent præg af finhed. Hendes blik var bly, men der syntes at være dybere til bunds i hendes gråbrune øjne end i hendes ledsagerskes glimrende blå. Det var et drømmende, søgende blik, som viste, at den attrå, der boede i hendes hjerte, endnu ikke havde fundet sit mål; men det var tillige et strålende blik. Enten disse øjne var tungsindigt tilslørede, eller de lyste af munterhed og skælmeri, udøvede de en dragende magt. Men om dem kunne det siges, at de ikke vidste, hvad de gjorde. Hun var kun sytten år gammel, og den første ungdoms hele blufærdige jomfruelighed var over hende. Den anden jomfru derimod havde en moden kvindes selvsikre væsen, uagtet hun også var ung nok, kun to og tyve år.

Da hun blev en knøs va'r, som gik noget derfra og vogtede får med en hund, standsede hun sin hest.

"Hej, du Lasse," råbte hun, "kom hid, og hold vore heste!"

Lasse drejede sit hvidhårede hoved og så derhen med en ægte morsingboers sindighed og varsomhed; men da han var blevet klar på, hvem det var, der kaldte ad ham, kom han hurtigt springende. Han kendte godt jomfru Edel Mikkelsdatter Jernskæg, som var til huse hos sin morbroder, Jep Andersen Grubbe på Sø, og hesten, som hun red, gamle brune Blis.

Dog var det især synet af den anden jomfru, der gav hans tunge ben fart. Det var nemlig Kirsten Nielsdatter Skram fra Frøslevgård, Liden Kirsten kaldet i folkemunde. Det var et kælenavn, som menigmand havde givet hende, ikke nærmest fordi hun var lille, men fordi hun havde været på Mors fra sin barndom af, og fordi hun var mild og huldsalig og altid viste sig rundhåndet. Det havde Lasse erfaret, når han med sin fader, en bonde i Sejerslev, var til hovarbejde på sø, hvor jomfru Kirsten undertiden opholdt sig som gæst. Hun var tillige i hans øjne skøn som en engel, hvorfor han nu stod og stirrede på hende, mens jomfru Edel, der var sprunget af hesten let som en vind, hjalp hende af sadlen.

Efter at Lasse havde fået mange formaninger om at passe på hestene og holde sin hund rolig, gik jomfruerne helt ud på klinten. Edel tog kåben af og lod vinden lufte det lange, gule hår, som bølgede ned ad hendes ryg, kun sammenholdt af et perlebånd om hovedet. Kirsten bar sit hår på samme måde, men da hun kun slog hætten lidt tilbage, blev hendes silkebløde, brune hår ikke synligt i hele dets fylde. De gik helt ud på klinten, som sænker sig brat, og hvor de havde fjordens vande et halvt hundrede fod neden for sig. Der satte de sig på en lav borgvold, en rest fra gamle dage.

"Her drager man vejret frit," sagde Edel. "Det gør ved Guds moder også vel at kunne skue vide ud, bort fra denne elendige ø."

"Men hvor er stedet?" spurgte Kirsten.

"Stedet?" gentog Edel og gav sig så til at le. "Så du har endnu den gamle krønike i hovedet? Jeg tænker, at vi sidder på stedet. Her stod nok Fengos borg, her steg han i land, dræbte sin gode broder Horvendil og tog hans hustru til ægte."

"Men sønnen Amlet hævnede sin fader," sagde Kirsten, idet hun så hen for sig med et drømmende blik.

"Ja, de siger så, Kirsten! Men det er vel kun en fabel. Jeg er nu lige glad, hvordan det så har sig dermed. Hvorfor sysler dine tanker med sligt?"

"Jeg ved det ikke, Edel! Det kommer vel af, at der skete så meget dengang, men nu sker der så lidet, som det er værd at ofre en tanke. "

"Nu, det er der noget i," svarede Edel. "Det passer i hvert fald godt på os morsingboere. Stundom, når jeg sidder ved rokken i fruerstuen på Sø, tykkes jeg mig at være en på en borg indslumret Tornerose; skønt det skal Gud og alle helgener vide, at en borg er det gamle hus på Sø ikke."

"Det er ikke alene det, Edel! Mændene er ikke mere, som de fordum må have været, men ganske uridderlige og lavt tænkende."

"Ej," udbrød Edel, "der bryder du jo staven over alle de gæve ungersvende, der sværmer om dig som sommerfugle om en rose. Hvis de ikke har anstrengt sig med ridderlighed i deres bejlen til dig, så ved jeg ikke hvad! Venter du, at en af dem skal komme og voldføre dig, ride bort med dig i favnen, lige som Bonde Due gjorde ved Johanne Andersdatter i vore fædres tid?"

"Hvilken snak, Edel!"

"Nu, Kirsten, jeg ville ønske, at jeg havde så mange bejlere på stien, som du! Men sligt times ikke så fattig en jomfru som mig."

Edel sagde dette i en bitter tone. Hendes ærgerrige sjæl havde svært ved at bære de ringe kår, som var faldet i hendes lod. Det var gået tilbage med hendes fordum rige og navnkundige slægt. Hendes fader, Mikkel Andersen, havde forødt sit gods, men han havde gjort det, som værre var, idet han efter sin første hustrus død havde ægtet en ufri kvinde, en guldsmeddatter. Fra det øjeblik af var opholdet i hjemmet blevet Edel utåleligt. Hun forlod sin fader i vrede, rejste over til Jylland og kom i havn hos sin morbroder på Sø, hvor hun nu spiste nådsensbrødet.

Kirsten derimod var en rig pige. Hun havde efter sin fader, Niels Skram, arvet den skønne hovedgård Mattrup nede ved Horsens og efter sin moder, Cæcilie Jensdatter Frost, en halvpart i Frøslevgård på Mors. Der var hun kommet i huset hos sin moster, fru Else Jensdatter Frost, fordi hun tidligt havde mistet begge sine forældre. Fru Else og hendes mand, Albert Skeel, var altså blevet hendes plejeforældre, og hos dem var hun blevet opdraget sammen med deres eneste barn, Birthe, der således både var hendes søskendebarn og hendes plejesøster.

"Jeg under dig alle mine bejlere, Edel," sagde Kirsten. "Jeg er led ved dem, og dog må jeg for deres skyld døje vrede og hårdhed af moster."

"Ja, hun vil ikke give dig bort, det er åbenbart. Det ville hue hende bedst, om du forblev ugift alle dine dage, al den stund din part af gården så engang ville tilfalde hende eller hendes arvinger. Dog ville det være bedre, om du lagde dig til at dø med det første, for da ville hun selv blive eneejer af Frøslevgård."

"Skam få du, Edel, så ringe du tænker om min moster! Ond er hun ikke, kun nidkær på Birthes vegne. Give Gud, at en af ungersvendene ville begære hende af hendes forældre og hjemføre hende, så ville moster blive mild, og vi kunne leve fordrageligt med hinanden."

"Men det sker næppe, Kirsten! Sære måtte de unge karle være, om de lod dig sidde og lagde sig efter Birthe, som hverken i rigdom eller fagerhed kan måle sig med dig. Før du er borte, bliver Birthe aldrig gift; men hun kan endda vinde med, for at du snart bliver gift og hjemført trods alle fru Elses kunster, det regner jeg for at være lige så sikkert, som at sol står op i morgen,"

"Du gør mig ræd ved den ilde spådom, Edel! Men det har ingen fare. Når jeg selv strider imod, og moster jager bejlerne fra mig, så skulle det gå underligt til, om jeg ikke fik held til at blive jomfru alle mine dage."

"Ha, ha!" lo Edel. "Der er langt til dine dages ende, tør vi håbe. Et barn på sytten år kan snakke, som du gør, men livet vil lære dig noget andet. Den rette har ikke vist sig endnu, det er tingen; og herremændene her på Mors er jo også kun småfolk. Men lad os dog holde mønstring over ungkarlene. Der er nu først Albert Mus her på Ullerup —"

"Den lille, visne karl!" udbrød Kirsten. "Han er for sød i sin mund, slesk og falsk. "

"Så er der Niels Kaas på Jølby —"

"Nej tak, Edel! Han bor for nær ved vor dør. Vi kender ham ud og ind, det svin han er, en fyldehund og en slagsbroder."

"Men Sorte Jørgen da?" spurgte Edel videre. Således kaldtes Jørgen Høg til Ørndrup på grund af sit ravnsorte hår og sin mørke lød. "Han er dog en statelig svend, stor og stærk, fører sig smukt og er høvisk nok i al sin færd. Hans gård er da også bedre end de andres."

"Nej, Edel, nej, allersidst ham! Der er mord i hans øjne. Jeg gyser, når han ser på mig. Han stirrer altid og siger så lidt, hans tanker er sikkert onde. Men hvordan det end har sig med ham, så er jeg sikker på, at hverken han eller nogen af de andre eftertragter min person, men kun mit mammon."

"Det skal du dog ikke være så sikker på! Men i hvert fald tænker du deri som en stor tosse. Ingen anden jomfru, jeg kender, ligner dig i det stykke. Du bør tværtimod mene, at den bejler, der ikke skønner på din gode gård, er en vindhas, upålidelig og ikke værd at have."

"Nej, hvor du er gammelklog, Edel! Vær vis på, at mange jomfruer tænker som jeg, om de end for faders og moders skyld ikke vover at sige det. Men for mændene er i disse uridderlige tider gods alt, kærlighed intet. Selv de bedste af dem sætter vel, når det kommer til stykket, en gård over et hjerte. Derfor tænker jeg, at kan jeg ikke slippe, da vil jeg stå mig bedst ved at få en fattig mand. Han vil vel elske mig højere, fordi jeg gør ham rig."

"Bild dig det ind! Hvis han da ikke er et rent får, så vil han netop blive en strengere herre, mere bange for din indgriben, mere øm over sin myndighed."

"Edel, dit hjerte er af sten!"

"Og dit af voks, Kirsten! Så surrer der også så mange tanker i dit lille hoved, som bier i en kube. Du spænder buen for stramt og sigter for højt, hvad elskov angår. Du har læst for mange ridderkrøniker og sunget for mange elskovsviser. Når den rette kommer, hvor vil da ikke dit hjerte stå i brand! Da se Gud og alle hellige i nåde til dig og bevare din forstand!"

"Jeg venter mig ikke noget så farligt," svarede Kirsten overmodigt, idet smilehullerne i hendes kinder kom frem. "Han, du kalder den rette, kommer vel aldrig. Alle de mænd, jeg hidtil har set, ligner ham ved Guds moder så lidet, som en krage ligner en falk."

De havde siddet så fordybet i samtale, at de ikke havde lagt mærke til, at færgen fra Hannæs var gået over; men nu vækkedes de ved larmen, da den lagde til broen. Edel rejste sig og så ned.

"Der er nogle herrer med deres heste og svende," sagde hun. "Ved Guds moder — tror jeg ikke, at to af dem er Jørgen Høg og Albert Mus."

"Hvad siger du!" Udbrød Kirsten, idet hun sprang op. "Da må vi afsted. Ikke for meget godt vil jeg møde de to karle ene her på heden."

"Jeg er dog hos dig," svarede Edel, "og jeg er i mine egne øjne ikke noget dårligt værn for din blyhed; men som du vil!"

De gik så hurtigt tilbage til hestene, som de fandt i god behold. Edel hjalp Kirsten i sadlen, og derpå fik hun selv en håndsrækning af Lasse. Men han var ikke øvet i staldtjenesten og gav hende så kraftig en hjælp, at hun nær var kommet over hesten og ned på den anden side. Dog blev hun i sadlen, men således, at hun kom til at sidde over skrævs som en mand.

"Det gør intet, således rider man dog bedst," råbte hun muntert, idet hun trak skjorterne ned over sine veldannede ben, som vare blevet vel meget blottede, og hvis smukke form viste sig i de stramme hoser.

Hun red så efter Kirsten, som ikke havde ventet på hende. I begyndelsen gik det raskt nok, fordi Lasses hund med rasende gøen satte efter brune Blis og ville bide den i benene, men da hunden var blevet kaldt tilbage af Lasse, sagtnede den gamle, stivbenede hest farten, og nu havde Kirsten fået så stort et forspring, at Edel opgav ævred og red videre i skridt.

Hun var imidlertid ikke kommet ret langt, førend hun hørte hovslag, vendte sig i sadlen og så, at en rytter nærmede sig i fuldt firspring. I en fart fik hun det højre ben tilbage over sadlen og havde lige fået sat sig sømmeligt til rette, da rytteren indhentede hende, parerede sin hest, en skøn, lys skimmel, råbte: "Ej se!" og hilste høvisk.

"Nej, er det eder, Erik Styggesen," udbrød Edel, idet hun blev rød i kinderne ved tanken om, at han muligt havde set hende gøre den mislige bevægelse med benet over sadlen. "Hvad har dog ført eder op til Mors? Er kongen i farvandet?"

"Nej," lød svaret, idet de red videre sammen, "Men dog på vejen op til Viborg. Jeg har været i Hans Nådes ærinde ovre i Thy og skal nu støde til ham i staden."

Erik Styggesen Rosenkrantz var en af kong Hans' hofsinder. Edel havde for et par år siden truffet ham i København, den eneste gang hun havde været til hove. Ved den lejlighed havde han trådt en dans med hende, og da hun nu så ham ind i hans smukke, frejdige åsyn, mindedes hun ikke uden sindsrørelse den glade dag. Dengang var hendes hjerte ikke af sten. Det havde banket, da Erik Styggesen med sin kraftige arm førte hende så sikkert i dansen, og hun så ham ind i hans blå øjne. Det syntes hende, at hun dengang havde fået et varmt blik til gengæld. Han var den mest ridderlige mand, hun var truffet på, en af de få, som ved det blotte syn indgyde tillid. Edels hjerte havde banket, men nu var det forbi. Heller ikke var han rig nok til, at hun følte sig fristet til at lægge sig efter ham. Den arvepart, han havde fået ud af sin fædrenegård, Hevringholm, var næppe nogen stor herlighed.

"Og I lever nu her på Sø hos eders morbroder," sagde Erik, mens alle de tanker fo'r gennem Edels hoved. "Albert Mus, som kom over med, fortalte mig det; men dog ville jeg forsvoret, at jeg skulle træffe eder her, alene på den vilde hede."

"Albert Mus, hvor blev han af? Og Jørgen Høg? Jeg så, at de var i færgen, men eder blev jeg ikke va'r."

"Da var jeg der dog. De andre er redet med svendene ad landevejen. Jeg fik lyst til at gøre et lille slag over heden. Jeg har ensomhed kær, og, mellem os sagt, så var de to rejsefæller ikke selskab efter mit sind. Albert Mus er en vindhas og sladrer som en skade, men Jørgen Høg er mig især imod. Han er trættekær og lumsk, ret en skummel karl. Han hader mig, fordi jeg engang, da han opførte sig uhøvisk ved hove, måtte irettesætte ham. Men sig mig dog, hvem var den rytterske, der red foran og forsvandt som et lyn?"

"Det var unge Kirsten Nielsdatter fra Frøslevgård. Hun er i disse dage vor gæst på Sø."

"Så det var hende! Albert Mus talte om hende og sagde, at hun er en såre knibsk jomfru. Jeg har set hende engang på Mattrup, mens hendes fader Niels Skram endnu var i live, men dengang var hun kun et barn."

"I må vide," sagde Edel, "at stakkels Kirsten er meget efterstræbt. Der er snart ikke en ungersvend her på Mors, der ikke har været ude efter hende, men mest nærgående har disse to været, og så deres fælles ven, Niels Kaas på Jølby. Det undrer mig, at disse tre trods medbejlerskabet er svorne venner; men de samstemmer rigtignok i alt andet. Måske agter de at kaste lod om jomfruen."

"Hvad," udbrød Erik, "er hun en sådan, at hun således giver sig hen?"

"På det lav nej!" svarede Edel, men råbte så, idet hun pegede fremad: "Gud hjælpe os, der ligger hun! Hun er faldet af hesten."

Erik Rosenkrantz gav sin hest af sporerne og nåede hen til stedet før Edel. Kirsten sad på en lyngtue og holdt tøjlen i sin højre hånd. Hesten stod rolig ved siden af hende. Erik så, hvorledes det havde sig. Sadlen var drejet rundt med hende.

"Skam få den stalddreng, som spændte sadelgjorden," sagde han. "Er I kommet vel fra det?"

"Så nogenlunde," svarede Kirsten, men hendes åsyns bleghed viste, at hun følte smerter. "Barbara er tålig. Jeg fik hende standset, da sadlen skred. Men min venstre hånd smerter. Jeg greb for mig med den i faldet."

"Lad mig se den," sagde Erik, idet han sprang af hesten. "Jeg forstår mig lidt på badskærkunsten. Men først bør jeg give mig til kende for eder. Jeg er Erik Styggesen fra Hevringholm, en gammel ven af Edel Mikkelsdatter — ej, der har vi hende!"

"Nu, det må jeg sige, Kirsten, at du er vel faren," udbrød Edel, idet hun standsede den pustende, brune Blis. "Det kommer der ud af at ride gal over stok og sten."

"Der er nok ingen stor ulykke sket," sagde Erik. "Vil I holde min hest et øjeblik, jomfru Edel, da skal jeg undersøge hånden, om dens skønne ejerinde vil tillade mig det."

Derpå tog han Barbaras tøjle, hængte den om sin venstre arm og talte beroligende til dyret, mens Kirsten rakte ham sin dårlige hånd. Han tog varligt på den, men dog strømmede blodet raskere gennem årerne ved berørelsen. Blikket fra hans funklende blå øjne gik hende underligt gennem sjælen, og hun blev blussende rød. Så tog han fastere på hånden, og trods smerten derved tålte hun det uden at skrige. Hun følte en uforklarlig glæde ved at være i hans hænder, og dog var han hende ganske fremmed. Hun mindedes ikke at have set ham før.

Han tog nu et silkeklæde frem af sin vams og bandt det jævnt fast om håndleddet, men han syslede længe med det.

"Så," sagde han omsider, "nu er hånden vel hyttet."

"Det er den vist," sagde Edel smilende. "I gav eder god tid med det arbejde!"

"Ja," svarede Erik, "hastværk er lastværk." Men sagen var, at aldrig før havde så fin og blød en hånd ligget i hans. "Når I nu kommer hjem, jomfru Kirsten," vedblev han, "da bør I lægge kolde, våde omslag på og skifte dem flittigt."

"Følg helst med til Sø, og tag selv vare på jomfruen," sagde Edel. "Siden I har begyndt på den doktoreren, bør I også føre den til ende."

"Det er dog ikke sagt, at det ville være jomfru Kirsten til behag, " svarede Erik, mens Kirsten sad og så ned for sig. "Men jeg tør det heller ikke. Kongens tjeneste går før alt, og jeg har ikke megen tid at give bort, om jeg skal nå Viborg i rette tid."

I det samme raslede det over heden. Det var Albert Mus og Jørgen Høg, som kom farende fra den nærliggende landevej, både med deres egne og Erik Rosenkrantz' svende.

"Ho, ho!" råbte Albert Mus med sin skingrende røst, "så I fangede dem begge to, Erik Styggesen! Men hvad ser jeg! Det er jo Edel Mikkelsdatter og liden Kirsten! Der gjorde I ved min helgen et ædelt bytte. "

"Bytte?" gentog Edel. "Hvad er eders mening med slig uhøvisk tale?"

"Det var ikke ilde ment," svarede Albert Mus, "Men I er nu altid så kort for hovedet, jomfru Edel, og tåler ikke skæmt."

"Nu," sagde Sorte Jørgen i en spydig tone, "eftersom Erik Styggesen gerne render efter skørter, så er det intet under, at han ville vide, hvad det var for to kvinder, der jog over heden, som om Fanden var efter dem."

"Fanden," sagde Erik i en skarp tone, "er ikke her, med mindre han skulle være kommet i eders følge, Jørgen Pedersen! Så ved I og med eder selv, at det er en stor løgn, I der sagde om mig, at jeg gerne render efter skørter."

"Vel!" svarede Jørgen. "Hvis I vil lade de to jomfruer fare og nu ride med os, da tager jeg mine ord i mig igen."

"Men det har jeg ingenlunde i sinde," sagde Erik hidsigt. "Jomfru Edel har bedet mig om at følge med ind til Sø, og det agter jeg nu at gøre."

"Og dog," udbrød Albert Mus, "lod I os før vide, at I rider kongens ærinde, og at eders tid er knap. Det sagde I til os i færgen."

"Lad I kun mig skøtte mine egne sager selv," svarede Erik i en skarp tone.

"Nu," sagde Jørgen Høg, "jeg agter mig ned til Højriis, for at gæste min broder, hr. Niels, inden han i morgen rider til Viborg. Jeg vil da bede ham sige til Hans Nåde: "I må ikke vente snart at se Erik Styggesen. Han sidder i en fælde. To jomfruer lokkede ham på Feggeklit hede.""

Erik lagde hånden på sit sværdfæste. Hans kinder blussede, og hans øjne funklede.

"Jesus, skal der nu flyde blod!" råbte Kirsten i stor angst, idet hun sprang op.

"Vist ikke, kære lille jomfru," sagde Erik, idet han slap sværdfæstet. "Det kan bie til en anden lejlighed."

Han havde ved Kirstens mellemkomst fået tid til at tænke, og det gik op for ham, at hvis han indlod sig i kamp, så havde Jørgen Høg udsigt til at opnå sin hensigt, at skille ham fra jomfruerne og holde ham borte fra Sø.

"Ja, gør I kun det, Jørgen," sagde han koldsindigt. "Lad kun eders hr. broder forlyste Hans Nåde med den spøg. Min kære herre vil le ad det. I øvrigt håber jeg at være i Viborg fuldt så tidligt som hr. Niels."

Mens denne ordveksling stod på, havde Erik Rosenkrantz' svende sluttet sig til deres herre og draget deres sværd, og Albert Mus' og Jørgen Høgs svende gjorde på deres side ligeså. Et ord fra herrerne og de ville styrte løs på hverandre. Men Albert Mus vendte sin hest, Jørgen Høg fulgte ham efter et øjebliks tøven, og de red derfra, idet de mundhuggedes.

"Vi burde have kastet os over ham og gjort det af med ham," sagde Jørgen.

"Såmænd," svarede Albert, "men det kunne være blevet os en lovlig dyr spas at antaste en mand, som rider kongens ærinde. Du er for nidkær, Jørgen! Lad os først se, hvad han fører i sit skjold."

"Det er åbenbart nok, Albert! Jeg så det af de øjne, han og Kirsten sendte hinanden, og så hendes angst for hans dyrebare liv! De må have kendskab til hinanden."

"Nu, det har måske intet at sige, at den stråjunker rider med hende til Sø og dvæler der en dag. Men det rette ville være, at ride med dem til Sø og spolere den spas for dem. Dog det lod sig jo ikke gøre."

Albert Mus havde nemlig en skæltrætte med Jep Andersen, og de var dødelige uvenner. De søgte altså tilbage til landevejen og red videre mod syd til Albert Mus' gård Ullerup.

"Gud og alle hellige være prisede, at vi blev de to banditter kvit," sagde Edel, da hun så dem og deres følge forsvinde over heden.

"Banditter er de vel ikke," svarede Erik, "men de opføre sig som om de var det."

"Nu," sagde Edel, "vi kunne dog takke dem for, at vi beholde eders selskab. Der skulle intet mindre til. Hverken Kirsten eller jeg evnede at drage eder fra pligtens vej."

"Jeg genkender eder på hvert ord, I siger, jomfru Edel! Der har været en skælm i eder fra barndommen af, må jeg tro! Ville I have tænkt bedre om mig, hvis jeg straks havde givet mig? Men jeg er eder stor tak skyldig for den ære og venlighed, I viser mig. Gerne og glad følger jeg eder og jomfru Kirsten til sø."

"Og I vil være velkommen der, må I tro! Ikke hver dag forvilder en god mand og dertil en kongens sinde sig ind på Sø."

Kirsten sagde intet. Hun så ud, som om hun drømte. Hendes sadel blev nu rettet og omhyggeligt fastspændt af Erik selv, uagtet der var fire svende til at gøre det. En snor blev bundet til hendes hests bidsel, for at den ikke skulle tage magten fra hende nu, da hun kun havde brugen af den ene hånd. Erik løftede hende i sadlen, og således fik han også hendes lille fod i sin hånd. Holdende fast i snoren førte han hende med sig, som om hun allerede var hans bytte, og således red de ad Sø til, mens Edel fulgte dem smilende, og lærkerne sang over deres hoveder.

Om "Liden Kirsten"

Forfatter: H. F. Ewald (1821-1908)
Org.titel: Liden Kirsten : en kærlighedshistorie fra Kong Hans´s dage
Org. udg.: Gyldendal København 1896
Denne udgave efter: Liden Kirsten — en Kærlighedshistorie fra Kong Hans's Dage, af H. F. Ewald. Anden udgave. Gyldendalske Boghandels Forlag. København 1901.
Redigeret af: Kim N. Jensen
Forside: Edmund Blair Leighton (1853-1922): Abelard and his Pupil Heloise (1882)

ISBN 978-87-7979-419-1

© 2015 eBibliotek 1800
www.ebib1800.dk

eBibliotek 1800 logo