Forside

Charles Dickens

Spærret

eBibliotek 1800

2016

Ouverturen

Året og dagen i måneden, den 30. november 1835. Tiden i London efter det store ur på St. Paulskirken kl. 10 om aftenen. Alle de mindre londonske kirkeure lader deres metalstruber høre. Nogle begynder næsvist før det svære ur på den store domkirke; andre begynder sendrægtigt tre, fire, fem slag bag efter det; men alle stemmer så godt med hinanden, at de efterlader en genklang i luften, som om den vingede fader, der æder sine egne børn, havde gjort et klingrende hug med sin le, idet han fløj hen over byen.

Hvad er det for et ur, der slår sagtere end de fleste af de andre, lyder så meget nærmere ved øret og er så langt bagud i aften, at det kun stemmer i med efterklangen? Det er uret på Hittebørnshospitalet. Der var en tid, da hittebørnene blev modtaget uden undersøgelse i en vugge ved porten; nu derimod gøres der forespørgsler om dem, og de modtages ligesom af nåde fra de mødre, der giver slip på al naturlig kundskab om og ethvert krav på dem i fremtiden.

Det er fuldmåne, og aftenen er smuk med lette skyer. Dagen har været det modsatte af smuk, da gaderne er sorte af dynd og snavs, som en tæt tåge har gjort endnu tykkere. Den tilslørede dame, der vandrer frem og tilbage i nærheden af Hittebørnshospitalets bagport, kan nok trænge til at have tyksålede sko på i aften.

Mens hun vandrer frem og tilbage, undgår hun droskernes holdeplads, standser ofte ved den vestlige ende af den store, firkantede gårdmur og vender ansigtet imod porten. Ligesom den måneklare himmels renhed er oven over og de tilsølede brosten er neden under hende, er hendes tanker måske delt mellem to udsigter, fremkaldte af tanker eller erfaring. Ligesom hendes fodtrin ved at krydse og atter krydse hinanden har frembragt en labyrint i dyndet, har hendes spor her i livet måske hildet sig i et indviklet og uopløseligt net.

Bagporten i Hittebørnshospitalet går op, og en ung pige kommer ud. Damen træder til side, ser sig nøje om, lægger mærke til, at porten bliver lukket sagte indefra, og går bag efter hende.

Et par gader er blevet tilbagelagt i tavshed, førend hun, idet hun følger tæt bag efter genstanden for sin opmærksomhed, udstrækker hånden og rører ved hende. Nu bliver den unge pige stående og vender sig forundret om.

"De rørte ved mig i aftes; men da jeg drejede hovedet, ville De ikke tale. Hvorfor forfølger De mig som et stumt genfærd?"

"Det var ikke," svarede damen med dæmpet stemme, "fordi jeg ikke ville tale, men fordi jeg ikke kunne, da jeg prøvede på det."

"Hvad vil De mig? Har jeg nogen sinde gjort Dem noget ondt?"

"Nej, aldrig."

"Kender jeg Dem?"

"Nej."

"Hvad vil De mig da?"

"Der er to guineas i dette papir. Tag mod min lille ringe gave, så skal jeg sige Dem det."

Over det unge fruentimmers ansigt, der er smukt og ærligt, udbreder der sig en rødme, idet hun svarer: "Der er ikke et voksent menneske eller barn i hele den store anstalt, jeg hører til, som ikke har et godt ord til Sally. Jeg er Sally. Ville folk have så gode tanker om mig, hvis jeg kunne købes?"

"Det er ikke min hensigt at købe Dem; jeg vil kun give Dem en ringe gave."

Fast, men ikke uvenligt lukker Sally den tilbydende hånd og skyder den fra sig. "Er der noget, jeg kan gøre for Dem, frue, som jeg ikke vil gøre for dets egen skyld, tager De storlig fejl, hvis De tror, jeg vil gøre det for penge. Hvad er det, De vil?"

"De er en af barnepigerne eller gangkonerne i hospitalet; jeg så Dem komme ud derfra både i aftes og i aften."

"Ja, jeg er. Jeg er Sally."

"Der er en venlig tålmodighed i Deres ansigt, som får mig til at tro, at ganske små børn hænger ved Dem."

"Gud velsigne dem! Ja, det gør de."

"Jeg er den ulykkelige moder til et lille barn, som for nylig er sat under Deres varetægt. Jeg har en bøn til Dem."

Med instinktiv ærbødighed for den tillid, som har slået sløret til side, trækker Sally, hvis hele væsen er naturligt og utvungent, det for igen og begynder at græde.

"Vil De høre min bøn?" spørger damen indtrængende. "De vil jo ikke være døv for den kvalfulde bøn fra en så nedbøjet bønfaldende som mig?"

"O Gud, Gud!" udbryder Sally. "Hvad kan, hvad skal jeg sige? Tal ikke om bønner. Bønner skal henvendes til Gud, der er alles fader, og ikke til barnepiger og sådanne folk. Og hør, jeg bliver kun et halvt år endnu, hvor jeg er, til en anden kan blive oplært til min gerning. For jeg skal giftes og var ikke gået ud i aftes så lidt som i aften; men min Dick – den unge mand, jeg skal giftes med – ligger syg, og jeg skal hjælpe hans moder og søster med at våge over ham."

"Gode, kære Sally," stønner damen og griber fat i hendes kjole, "så sandt De er fuld af håb, og ethvert håb for mig er bristet; så sandt der åbner sig en smuk vej gennem livet for Dem, som aldrig kan åbne sig for mig; så sandt De kan stræbe efter at blive en agtet kone og en stolt moder, så sandt De er en levende, elskende kvinde, så hør for Guds skyld min inderlige bøn!"

"Ak, ak!" udbryder Sally, hvis fortvivlelse når højdepunktet i det sidste Ak; "Hvad skal jeg dog gøre? Se, hvorledes De vender mine egne ord imod mig! Jeg fortæller Dem, at jeg skal giftes, ene og alene for at gøre det tydeligere for Dem, at jeg, om jeg også ville, ikke kan hjælpe Dem, De stakkel, og så får De mig selv til at synes, at det er grusomt af mig at gifte mig og ikke hjælpe Dem. Det er ikke smukt af Dem. Er det vel smukt af Dem, De stakkel?"

"Hør mig, kære Sally. Min bøn gælder ikke hjælp i fremtiden, men vedrører noget, der allerede er sket. Den kan opfyldes med to ord."

"Så! Det bliver jo værre og værre, som om jeg kunne vide, hvad det er for to ord, De mener!"

"Jo, De ved. Hvad er det for navne, man har givet mit stakkels barn? Mere spørger jeg ikke om. Jeg har læst stedets vedtægt og ved, at han er blevet døbt og indført i bogen med et eller andet navn. Han blev modtaget i mandags aftes. Hvad har de kaldt ham?"

Havde Sally ikke hindret det, ville damen have kastet sig på knæ for hende i det dybe slam i den sidegade, de havde forvildet sig hen i, et tomt, for den ene ende lukket stræde, der førte til hospitalets mørke have.

"Lad være, lad være! Jeg bliver til mode, som om jeg foresatte mig at gøre noget godt. Lad mig endnu en gang se Deres smukke ansigt. Læg begge Deres hænder i mine og lov mig så, at De ikke vil spørge mig om mere end de to ord."

"Det lover jeg Dem."

"Og at De aldrig vil misbruge dem, hvis jeg siger dem."

"Aldrig! Aldrig!"

"Walter Wilding."

Damen lægger sit ansigt på barnepigens bryst, drager hende tæt ind i sin favn med begge sine arme, fremmumler en velsignelse og de ord: "Kys ham fra mig!" og er borte.

Året og dagen i måneden, den første søndag i oktober 1847. Tiden i London efter det store ur på St. Paulskirken kl. 1½. I dag går uret på Hittebørnshospitalet temmelig ens med domkirkens. Gudstjenesten i kapellet er forbi, og hittebørnene spiser til middag.

Efter skik og brug er der mange tilskuere ved måltidet, nogle af bestyrerne, hele familier af menigheden, mindre klynger af begge køn og enkelte personer af forskellige klasser. Den klare efterårssol trænger frisk ind i salene, og de svære vinduer, den skinner igennem, og de panelerede vægge, den falder på, er vinduer og vægge som de, der findes over alt i Hogarths billeder. Pigernes og de yngre børns spisesale har den største tiltrækningskraft. Pyntelige opvartersker smutter stiltiende om ved de ordentlige og stille borde; tilskuerne går videre eller bliver stående, ligesom de har lyst; de hvisker ofte om et eller andet ansigt, og mange af ansigterne egner sig også til at fængsle opmærksomheden. Nogle af de besøgende er stadige gæster og har stiftet bekendtskab med dem, der sidder ved bordene; de standser for at bukke sig ned og sige et par ord, og det gør ikke deres godmodighed nogen skam, at der her i almindelighed findes tiltrækkende personligheder. Ensformigheden ved de lange, rummelige sale og de dobbelte rækker af ansigter afbrydes på en behagelig måde af sådanne tilfældigheder, hvor små de end er.

Blandt de tilstedeværende er der en tilsløret dame uden ledsager, og det lader til, at nysgerrighed og lejlighed ikke før har ført hende derhen. Hun ser ud, som om hun bliver lidt forvirret ved dette syn, og mens hun går ned langs med bordene, er det med tøvende skridt og et forlegent væsen. Omsider kommer hun til drengenes spisesal, der er så lidt søgt, at der ingen fremmede er derinde, da hun lukker døren op.

Men lige i døren står tilfældigvis en vagthavende, ældre opvarterske, en slags plejemoder eller husholderske, som damen henvender nogle naturlige spørgsmål til, om hvor mange drenge der er; i hvilken alder de i almindelighed sættes ud i livet; om de ofte ytrer lyst til at komme til søs. Hun vedbliver således i en mere og mere dæmpet tone, indtil hun til sidst spørger: "Hvem af dem er Walter Wilding?"

Opvartersken ryster på hovedet. Det er imod reglerne.

"Ved De, hvem der er Walter Wilding?"

Så levende føler opvartersken, hvor skarpt damens øjne iagttage hendes ansigt, at hun selv holder sine øjne fæstet på gulvet, for at de ikke skal røbe hende ved at vende sig i den rigtige retning.

"Ja, jeg ved; men det tilkommer mig ikke at nævne navne for fremmede."

"Så kan De jo vise mig ham uden at sige noget."

Damens hånd bevæger sig sagte hen mod opvarterskens. Ophold og tavshed.

"Jeg vil gå rundt om bordene," siger opvartersken tilsyneladende uden at tale til damen. "Følg mig med Deres øjne. Den dreng, jeg bliver stående og taler til, er Dem uvedkommende; men den, jeg rører ved, er Walter Wilding. Sig ikke mere til mig og gå lidt til side."

Damen går hurtigt ind i salen og ser sig om. Efter nogle øjeblikke går opvartersken langsomt ned langs den udvendige side af bordene på sin venstre hånd, går hele rækken igennem, vender om og går tilbage langs den indvendige side. Med et sideblik til damen bukker hun sig, bøjer sig forover og taler, og den dreng, hun har talt til, løfter hovedet i vejret og svarer. Godmodigt og utvungent lægger hun, mens hun hører efter, hvad han siger, sin hånd på skulderen af den dreng, der sidder ved hans højre side, og for at denne bevægelse tydeligt kan blive set, lader hun sin hånd blive liggende på skulderen, mens hun atter taler, og klapper ham et par gange, førend hun går. Derpå går hun bordene rundt uden at røre ved flere og går ud ad en dør i den modsatte ende af den lange sal.

Der er afspist, og damen går ligeledes ned langs den udvendige side af bordene, tilbagelægger den hele række, vender om og går tilbage langs den indvendige side. Heldigvis for hende er imidlertid flere fremmede kommet ind og står spredte hist og her. Hun slår sit slør tilbage, standser ved den dreng, der er blevet rørt ved, og spørger ham, hvor gammel han er.

"Tolv år, frue," svarer han, idet han fæster sine klare øjne på hendes.

"Er du rask og har det godt?"

"Ja, frue."

"Vil du have dette sukkergodt?"

"Hvis De vil være så god at give mig det."

Idet damen bukker sig, rører hun ved drengens ansigt med sin pande og sit hår, og efter derpå igen at have slået sit slør ned, går hun videre ud ad døren uden at se sig tilbage.

Første akt

Tæppet går op

Inde i en gård i City, som var spærret både for vogne og fodgængere, en gårdsplads med udgang til en stejl, glat og kroget gade, havde vinhandlerne en gros Wilding & Co. deres forretningslokale. Sandsynligvis som en spøgefuld indrømmelse af denne hovedadgangs vanskelige art bar det sted, som lå nærmest ved Themsen, og hvorfra man kunne komme over den – hvis nogen i øvrigt havde så ringe lugtesans, at han kunne have lyst dertil –, navn af Halsbrækningstrappen, ligesom gården selv i gamle dage særtegnende var blevet kaldt Krøblingekrogen.

Mange år før 1861 var folk holdt op at tage både ved Halsbrækningstrappen og færgefolk at lægge til der. Den smule fedtede brolægning var ved en langsom selvmordsproces sunket ned i floden, og nogle stumper af pæle og en fortøjningsring af rustent jern var alt, hvad der var tilbage af de svundne halsbrækningsherligheder; for vel kunne en lastet kulpram stundom slumpe derind, og nogle arbejdsomme kuldragere vise sig, tilsyneladende avlede af dyndet, aflevere lasten rundt omkring i nabolaget, støde fra land og forsvinde; men for det meste var den hele færdsel ved Halsbrækningstrappen indskrænket til at bringe fulde og tomme fade og flasker til og fra Wilding & Co.s kældre. Men endog denne færdsel forefaldt kun lejlighedsvis, og som alleroftest kom den snavsede, uanstændige tøjte af en flod sivende ganske alene og slikkede på den rustne ring, som om den havde hørt fortælle om dogen og Adriaterhavet og ville giftes med den store vedligeholder af dens uhumskhed, Hans Højvelbårenhed lordmayoren.

Omkring to hundrede og halvtreds skridt til højre oppe på bakken lige overfor lå Krøblingekrogen. Der var en pumpe i Krøblingekrogen, og der var et træ i Krøblingekrogen, og hele Krøblingekrogen tilhørte Wilding & Co., hvis kældre borede sig ind under den, og hvis bolig tårnede sig op oven på den. Den havde virkelig været en bolig i de dage, da købmænd boede i City, og havde et højtideligt skærmtag over dørene uden nogen synlig støtte, ligesom en himmel over en gammeldags prædikestol. Tillige havde den en del lange, smalle striber af vinduer, der sad således i dens alvorlige, grundmurede facade, at de gjorde den symmetrisk grim. Endvidere havde den på taget en kuppel med en klokke.

"Når en mand på fem og tyve år kan sætte sin hat på og sige: "Denne hat dækker ejeren af denne ejendom og den forretning, der drives i den," så mener jeg, mr. Bintrey, at han uden at være en pralhans kan have lov til at være inderlig taknemmelig. Jeg ved ikke, om De er af samme mening; men mig forekommer det således."

Således talte Walter Wilding til sin retskonsulent i sit kontor, idet han, for at lade gerningen svare til ordet, tog sin hat ned fra dens knage og hængte den op igen for ikke at overskride den ham medfødte beskedenhed.

Walter Wilding var en oprigtig og ligefrem mand og så ikke ud til at have synderlig verdenserfaring. Hans hudfarve var påfaldende rød og hvid, og hans krop, skønt velskabt, alt for svær for så ung en mand; hans hår var stridt, men krøllet, og hans lyseblå øjne udtrykte venlighed. Tillige var han ualmindelig meddelsom; men hans snaksomhed var det ubetvingelige udbrud af tilfredshed og taknemmelighed. Bintrey derimod var tilbageholden, havde et par blinkende perler af øjne i et stort, ludende, skaldet hoved og godtede sig stille, men hjerteligt over det latterlige ved åbenhed i tale, hånd eller hjerte.

"Ja," sagde Bintrey, "ja; ha, ha, ha!"

På pulten stod der en karaffel, to vinglas og en tallerken med små tvebakker.

"Smager denne fem og fyrre år gamle portvin Dem?" spurgte Wilding.

"Om den gør? Jo, det gør den rigtignok."

"Den er også fra den bedste ende af vort bedste rum med fem og fyrre år gammel portvin."

"Jeg takker Dem, den er ganske ypperlig."

Idet han holdt sit glas i vejret og så kælent på det, lo han igen ad det naragtige i at give en sådan vin bort.

"Og nu," sagde Wilding med barnlig glæde over at tale om forretninger, "tror jeg, at vi har fået alt i orden."

"Alt i orden," sagde Bintrey.

"En kompagnon optaget i firmaet –"

"Kompagnon optaget i firmaet," sagde Bintrey.

"Indrykket annoncer om en husholderske –"

"Indrykket annoncer om en husholderske," sagde Bintrey. "Man henvender sig personlig i Krøblingekrogen, Great Tower Street, fra ti til tolv, – i morgen nemlig."

"Min kære salig moders sager afsluttede –"

"Afsluttede," sagde Bintrey.

"Og alle omkostninger betalt."

"Og alle omkostninger betalt," sagde Bintrey med en fnisen, der sandsynligvis hidrørte fra den underlige omstændighed, at de var blevet betalt uden indsigelse.

"Jeg bliver altid rørt, når jeg nævner min kære salig moder, mr. Bintrey," vedblev Wilding, idet hans øjne fyldtes med tårer, som han tørrede af med sit lommetørklæde. "De ved, hvor højt jeg elskede hende, og som hendes konsulent ved De også, hvor højt hun elskede mig. Vi elskede hinanden som moder og søn og oplevede ikke et eneste øjebliks uenighed eller utilfredshed fra den tid, hun tog mig under sin varetægt. Tretten år i alt, og i de otte af disse var jeg i fortrolighed godkendt som hendes søn! De kender historien, mr. Bintrey, ingen bedre end De." Wilding sukkede og tørrede sine øjne uden at søge at skjule det.

Bintrey godtede sig med den latterlige portvin og sagde efter at have ladet den rulle i sin mund: "Jeg kender historien."

"Min kære salig moder, mr. Bintrey," vedblev vinhandleren, "var blevet skammeligt bedraget og havde lidt grusomt; men om dette emne var hendes læber altid lukket. Af hvem og under hvilke omstændigheder hun blev bedraget, ved kun Vorherre; hun røbede ikke den, der havde sveget hende."

"Hun havde taget sit parti," sagde Bintrey, "og hun kunne tie." En skælmsk blinken i hans øjne tilføjede temmelig tydeligt: "En hel del bedre, end du vil kunne det."

"Ær din fader og din moder, på det at du må leve længe i landet," sagde Wilding og sukkede. "Mens jeg var i Hittebørnshospitalet, kunne jeg slet ikke forstå, hvorledes jeg skulle bære mig ad med det, så at jeg frygtede for, at jeg kun ville leve kort tid i landet; men siden kom jeg til at ære min moder dybt og inderligt, ligesom jeg endnu ærer og agter hendes minde. For syv lykkelige år siden," vedblev Wilding med samme uskyldige standsning i sit åndedræt og de samme udulgte tårer, "satte min herlige moder mig i lære hos mine formænd i denne forretning, Pebbleson Nephew, ligesom hendes kærlige tænksomhed også lod mig indskrive i vinhandlerlavet og gjorde mig til vinhandler og – og – alt andet, hvad den bedste af alle mødre kunne ønske sig. Da jeg blev myndig, skænkede hun mig den part, hun havde arvet i denne forretning, købte desuden Pebbleson Nephew ud og satte Wilding & Co i stedet og testamenterede mig alt, hvad hun ejede, med undtagelse af den sørgering, De har på fingeren. Og nu, mr. Bintrey," tilføjede han med et nyt udbrud af oprigtig følelse, "er hun borte. For lidt over et halvt år siden kom hun herind i krogen for med sine egne øjne at læse derude på dørstolpen: Wilding & Co., Vinhandlere en gros."

Om "Spærret"

Forfatter: Charles Dickens (1812-1870)
Org.titel: No Thoroughfare. All the Year Round, december 1867. Som skuespil premiere 26. december 1867 på Adelphi-teatret i London.
Denne udgave efter: Spærret. Af Charles Dickens og Wilkie Collins. Oversat fra engelsk ved L. Moltke. Fjerde gennemsete Udgave. Jacob Erslevs Forlag, København 1894.
Oversætter: Ludvig Moltke (1805-1872)
Redigeret af: Kim N. Jensen
Forside: Efter illustration af A. Jules Goodman (?-1926)

ISBN 978-87-7979-512-9

© 2016 eBibliotek 1800
www.ebib1800.dk

eBibliotek 1800 logo