Forside

Arthur Conan Doyle

Parasitten

eBibliotek 1800

2018

I

Den 24. marts. Foråret er kommet. De store kastanjetræer udenfor vinduet i mit laboratorium er fulde af store, klæbrige knopper, nogen af dem er begyndt at briste og blive til runde, lodne kugler.

Går man ned ad den smalle vej med træer på begge sider, får man et overvældende indtryk af, hvorledes naturens rige kræfter stille arbejder på alle sider rundt om en. Der dufter sødt og frugtbart af den våde jord. Grønne skud titter frem over alt. Kvistene er stive af saft og Englands tunge, fugtige luft er ladet med en bedøvende harpiksagtig vellugt. Knopper i hækkene, de hvide små lam på marken - over alt arbejder naturen på sin fornyelse.

Jeg ser det udenfor mig og jeg føler det inde i mig, at vi også har vor forårstid, hvor vor puls banker hurtigere, og blodet jager raskere gennem vore årer. Hvert år bringer naturen hele maskineriet i orden. Jeg kan i dette øjeblik føle gæringen i mit blod, og nu, hvor det kølige solskin strømmer ind gennem vinduet, kunne jeg gerne danse omkring i det som en myg. Men jeg må nok hellere lade være, for Charles Sadler, som bor nedenunder, ville naturligvis straks komme springende op og spørge, hvad der gik for sig. Desuden må jeg huske på, at jeg er professor Gilroy. En gammel professor kan tillade sig at være naturlig, men når lykken har givet en af de vigtigste lærestole ved universitetet til en mand på 34 år, må han forsøge at spille sin rolle på en passende måde.

Hvilken mand Wilson er! Kunne jeg blot lægge den samme begejstring i mit arbejde med fysiologien som han gør i psykologien, ville jeg mindst blive en ny Claude Bernard. Han arbejder med liv og sjæl i én retning. Han undlader at sove for at gennemgå dagens resultater, og han våger for at planlægge den følgende dags undersøgelser. Og dog, udenfor den lille kreds som følger hans fremskridt med interesse, finder han dog kun liden forståelse. Fysiologi er derimod en anerkendt videnskab, følgelig bliver jeg øjeblikkelig genstand for beundring, hvis jeg føjer en aldrig så lille sten til den videnskabelige bygning. Wilson forsøger i virkeligheden at bygge grundmuren til en fremtidens videnskab. Han arbejder under jorden, derfor ses hans arbejde ikke. Alligevel bliver han ved uden at beklage sig. Han korresponderer med hundrede halvgale mennesker i det håb at finde ét pålideligt vidne. Han findeler hundrede løgne for om muligt at finde et eneste fnug af sandhed. Han sammenligner gamle bøger, han sluger nye. Han eksperimenterer og holder forelæsninger for derved at optænde den samme brændende interesse som fortærer ham selv, hos andre. Jeg er fuld af beundring for ham, og alligevel - når han beder mig deltage i sine undersøgelser, ser jeg mig nødt til at svare ham, at på sit nuværende standpunkt øver de ikke synderlig tiltrækning på en mand, som har helliget sig de eksakte videnskaber. Hvis han kunne vise mig noget sikkert og bevisligt, kunne jeg være fristet til at nærme mig spørgsmålet fra den fysiologiske side. Men så længe halvdelen af hans vidner er charlataner og den anden halvdel hysterikere, må vi fysiologer nøje os med at studere legemet og overlade ånden til vore efterkommere.

Der er ingen tvivl om, at jeg er materialist. Agatha siger, at jeg endog er en rigtig stor én af slagsen. Jeg siger til hende, at det er en udmærket grund til at lade vor forlovelse være kortvarig, siden jeg trænger så hårdt til hendes åndelighed. Og alligevel vil jeg påstå, at jeg er et ejendommeligt eksempel på, hvad opdragelse kan udrette, for af naturen er jeg, hvis jeg ikke tager meget fejl af mig selv, en i høj grad psykisk mand. Jeg var en nervøs, følsom dreng, en drømmer, en søvngænger, meget modtagelig for indtryk og påvirkning. Mit sorte hår, mine mørke øjne, mit smalle, olivenfarvede ansigt og mine spidse fingre er alt sammen karakteristisk for mit virkelige temperament og får en sagkyndig som Wilson til at gøre fordring på mig som sin egen. Men min hjerne er fuld af eksakte kundskaber. Jeg har opdraget mig selv til kun at tage hensyn til kendsgerninger og beviser. Formodninger og fantasifostre har ingen plads i mit tankeregister.

Vis mig noget, som jeg kan se ved hjælp af mit mikroskop, skære i med min dissektionskniv eller veje på min vægtskål, og jeg vil vie mit hele liv til at undersøge det. Men beder man mig om at studere følelser, indtryk eller tankeoverføring, føler jeg det, som om man ville have mig til at gøre noget upassende og smagløst. At fjerne sig fra den sunde fornuft virker på mig som en ubehagelig lugt eller en musikalsk disharmoni.

Dette er den virkelige grund til at jeg ikke har lyst til at gå hen til professor Wilson i aften. Men Agatha og hendes moder kommer der, og derfor går jeg derhen alligevel, skønt jeg langt hellere ville gå et hvilket som helst andet sted hen for at være sammen med dem.

Jeg ved jo så godt, at hvis Wilson på nogen måde kan, vil han trække mig ind i denne sin tågede halvvidenskab. I sin begejstring er han aldeles uimodtagelig for vink og forestillinger. Intet uden et virkeligt brud vil kunne få ham til at forstå min afsky for hans studium: Jeg er ikke i tvivl om, at han har en eller anden ny magnetisør eller tankelæser, et medium eller en bedrager af en eller anden slags, som han skal forestille for os. Han kan nemlig ikke engang holde et selskab uden at bestige sin kæphest. Men det vil da i alt fald være morsomt for Agatha, hun har som de fleste kvinder interesse for det usikre, mystiske og uforklarlige.

Kl. 10.50 efterm. Jeg indbilder mig at dette, at jeg fører dagbog er et udslag af, at jeg er vant til at tænke videnskabeligt over tingene, sådan som jeg også skrev i morges. Jeg holder af at nedfælde mine indtryk på papiret, mens de er friske. Mindst én gang om dagen prøver jeg at bestemme mit eget åndelige standpunkt. Jeg bilder mig ind, at det er en nyttig selvprøvelse, som virker styrkende på karakteren. Jeg skal villigt indrømme, at min karakter behøver den styrkelse, den kan få. Jeg er bange for, at jeg stadig har meget igen af mit følsomme temperament, og at jeg er langt fra den kolde, rolige nøjagtighed som præger en Murdoch eller Pratt-Haldane. Ellers var det ikke muligt, at den slags narrestreger, som jeg har set i aften kunne have fået mine nerver til at skælve så voldsomt, at jeg selv nu føler mig ganske syg og elendig. Min eneste trøst er, at hverken Wilson eller miss Penclosa, ja ikke engang Agatha opfattede, hvor rystet jeg var.

Og hvad i alverden var der i dette, som kunne angribe mig på den måde? Ikke det mindste. Eller i alt fald så lidt, at det vil virke latterligt, når jeg får skrevet det ned.

Agatha og hendes moder var kommet til Wilson før mig. Jeg var en af de sidstankomne gæster, og fandt Wilsons salon helt fuld af mennesker. Agatha så yndig ud i hvidt og lyserødt, med skinnende hvedeaks i håret. Jeg havde imidlertid næppe fået sagt et ord til hende, før Wilson kom og greb mig i armen og trak mig hen i et hjørne.

"Du har ønsket at se noget uigendriveligt, Gilroy," sagde han. "I aften skal jeg vise dig et fænomen, et virkeligt fænomen."

Det havde gjort mere indtryk på mig, hvis jeg ikke havde hørt det samme så mange gange før. Hans sangvinske natur har altid haft let ved at gøre en Sankt-Hansorm til en stjerne.

"Der er ikke tale om godtroenhed i dette tilfælde," sagde han, sandsynligvis som svar på et lidt muntert glimt i min øjne. "Min kone har kendt hende i mange år. De er begge fra Trinidad, ser du. Miss Penclosa har kun været et par måneder i England, og kender ingen udenfor de familier, som hører til universitetet. Men jeg forsikrer dig, at de ting hun har fortalt os i og for sig er fuldt tilstrækkelige til at give clairvoyance sin plads blandt videnskaberne. Der findes ikke hendes lige hverken blandt amatører eller professionelle. Kom og lad mig forestille dig for hende."

Jeg synes ikke om nogen af disse mirakelmagere, og mindst af alle amatører. Den der har fået betaling for sit nummer, kan jeg gribe og afsløre i det øjeblik, jeg opdager hans kneb. Men hvad i alverden skal jeg stille op med en veninde af min værts kone? Jeg kan jo ikke pludselig tænde lyset, så alle kan se hende spille på sin hemmelighedsfulde banjo, heller ikke kan jeg smøre rød farve på hendes kjole, mens hun sniger sig omkring med sin fosforflaske og sine overnaturlige smagløsheder. Der ville blive et skrækkeligt postyr og jeg ville blive anset for at være en tølper. I dette tilfælde kunne jeg altså vælge mellem dette og at være en nar. Følgelig var jeg i meget slet humør, da jeg gik hen til kvinden sammen med Wilson.

Jeg havde aldrig forestillet mig, at en kvinde fra Vestindien kunne se sådan ud. Hun var en lille, svageligt udseende person på omtrent 40 år. Hun havde et blegt, tyndt og lyst, kastanjebrunt hår. I hendes ansigt var ubevægeligt og hendes væsen beskedent. I en hvilken som helst gruppe på ti kvinder ville man ikke bemærke hende. Det mindst tiltalende i hendes ansigt var øjnene. De var grå - grå med et grønligt skær - og havde et lumsk, grisk, nærmest katteagtigt udtryk. En krykke, som stod lænet op til væggen, lod mig forstå, hvad der da også blev pinagtig tydeligt, da hun rejste sig, at hendes ene ben var lammet.

Jeg blev altså forestillet for miss Penclosa, og jeg lagde mærke til, at idet mit navn blev nævnt, strejfede hendes blik Agatha. Wilson havde tydeligvis sladret. Og nu kunne frøkenen naturligvis ved hjælp af overnaturlige kræfter fortælle mig, at jeg var forlovet med en dame som bar hvedeaks i håret. Jeg ville gerne have vidst, hvor meget Wilson havde fortalt om mig.

"Professor Gilroy er en skrækkelig skeptiker," sagde han; "jeg håber, miss Penclosa, at De vil få ham omvendt."

Hun så gennemtrængende på mig.

"Professor Gilroy er ganske i sin ret til at være skeptisk, så længe han ikke har set noget overbevisende," sagde hun. "Jeg tror," tilføjede hun, "at De selv ville være et udmærket medium."

"For hvad, om jeg må spørge?" sagde jeg.

"Å, for mesmerisme for eksempel."

"Min erfaring er, at mesmerister søger deres medier blandt åndeligt syge personer. Og alle deres resultater har derfor forekommet mig uden værd."

"Hvem af de tilstedeværende damer er efter Deres mening helt normal? Jeg ville sætte pris på, at De selv sagde mig det. Hvad mener De om den unge pige derhenne i lyserødt og hvidt - miss Agatha Marden tror jeg hun heder?"

"Jeg ville nære stor tiltro til ethvert resultat, som blev opnået ved hendes hjælp."

"Jeg har aldrig prøvet hendes modtagelighed. Der er naturligvis enkelte mennesker som har den i meget højere grad end andre. Må jeg spørge, hvor langt Deres vantro går? De tror vel på hypnotisk søvn og suggestion?"

"Jeg tror ikke på noget af det, miss Penclosa."

"Du godeste, jeg troede, videnskaben var kommet længere end som så. Jeg ved forresten ingenting om den videnskabelige side af sagen. Jeg ved kun, hvad jeg selv kan. Kan De se den unge pige i rødt derhenne ved den japanske vase? Nu vil jeg, at hun skal komme herhen til os."

Hun bøjede sig frem, idet hun sagde dette, og lod sin vifte falde ned på gulvet. Den unge pige vendte sig på én gang om og kom hen til os med et spørgende udtryk, som om en eller anden havde kaldt på hende.

"Hvad siger du så, Gilroy?" sagde Wilson begejstret.

Jeg turde ikke sige til ham, hvad jeg mente. I mine øjne var det det mest skamløse bedrageri, jeg nogensinde havde set. Tegnet og den hemmelige forståelse havde været så alt for tydelig.

"Professor Gilroy er ikke fornøjet," sagde hun og så op på mig med sine små, mærkelige øjne. "Min stakkels vifte må tage skylden. Vi må forsøge noget andet. Miss Marden, vil De hjælpe mig?"

"Med største fornøjelse," sagde Agatha henrykt.

Alle de selskabsklædte mennesker samlede sig nu i en kreds om os. Nogen af dem så andægtige ud, andre kritiske. Det forekom dem tydeligvis som noget midt mellem en religiøs ceremoni og en underholdning af en tryllekunstner. En rød, fløjlsbetrukket lænestol blev sat midt i kredsen, og der blev Agatha anbragt. Hun rødmede let og skælvede af bevægelse, så hvedeaksene dirrede. Miss Penclosa rejste sig fra sin plads og stod bøjet over hende, støttet til sin krykke.

Kvindemennesket var som forvandlet. Hun så tyve år yngre ud, og var hverken lille eller ubetydelig. Øjnene strålede, kinderne rødmede, kort sagt hele ansigtet var et ganske andet. Jeg har set slappe, ligeglade drenge blive sådan, når de får en opgave, som de føler kalder på alle deres evner. Hun så på Agatha med et udtryk som var mig aldeles utåleligt - det udtryk som en romersk kejserinde må have haft, når hun så på sin knælende slave. Så løftede hun med en hurtig bevægelse armene og strøg ganske langsomt ned over Agathas pande.

Jeg stod tæt ved hende og holdt skarpt øje med Agatha. Under de tre første strøg så hun ud, som om hun simpelt hen morede sig. Ved det fjerde begyndte øjnene at blive udtryksløse, samtidig med at pupillerne udvidede sig. Ved det sjette blev udtrykket stift. Ved det syvende glippede hun med øjnene. Ved det tiende lukkede hun dem og åndedrættet var langsommere og tungere end sædvanligt. Jeg forsøgte at bevare videnskabsmandens ligevægt, men jeg var grebet af en uforklarlig bevægelse. Jeg håber ikke, at nogen lagde mærke til det, men vist er det at jeg følte mig som et barn, der er bange for mørke. Jeg havde aldrig troet, at jeg nogensinde igen ville få en sådan følelse.

"Hun er i trance," sagde miss Penclosa.

"Hun sover," påstod jeg.

"Så væk hende da!"

Jeg greb Agatha i armen, jeg skreg hende lige ind i øret. Hun kunne lige så godt have været død, at dømme efter det indtryk det gjorde på hende. Hendes legeme sad der i fløjlsstolen. Hendes organer levede, hendes hjerte og lunger arbejdede. Men hendes sjæl! Den var udenfor vores rækkevidde. Hvor var den forsvundet hen? Hvilken magt havde fordrevet den? Jeg var forvirret og bragt ud af fatning.

"Dette er altså den hypnotiske søvn," sagde miss Penclosa. "Hvad suggestion angår, vil miss Marden gøre hvad som helst, jeg pålægger hende, enten jeg så ønsker hun skal gøre det nu, eller når hun er vågnet. Ønsker De et bevis for, at det er således?"

"Absolut," sagde jeg.

"Så skal De få det."

Jeg så et smil glide over hendes ansigt, som om hun havde fået et morsomt indfald. Hun bukkede sig forover og hviskede noget i sit mediums øre. Agatha, som ingenting havde hørt, da jeg talte til hende, nikkede nu forstående.

"Vågn!" råbte miss Penclosa, og stødte krykken i gulvet. Agathas øjne åbnede sig og fik deres levende udtryk tilbage. Sjælen havde igen indtaget sin plads.

Vi gik tidligt hjem. Agatha var var ganske upåvirket efter sin sjælelige udflugt, men jeg følte mig nervøs og slap og ganske ude af stand til at høre på alle Wilsons udlægninger. Da jeg sagde godnat til miss Penclosa gav hun mig et stykke papir i hånden.

"Tilgiv mig, hvis jeg bruger skrappe midler for at overvinde Deres vantro. Luk denne billet op i morgen formiddag klokken 10. Det er en lille privat prøve."

Om "Parasitten"

Forfatter: Arthur Conan Doyle (1859-1930)

Første udgave: The Parasite. Føljeton i Harper's Weekly, New York 10. november - 1. december 1894

Denne udgave er baseret på: Vampyren, af A. Conan Doyle. A/S Norsk Kunstforlag, Kristiania 1916. Oversætter ikke oplyst.

Redigeret af: Kim N. Jensen

Forside: Efter illustration fra førsteudgaven af Howard Pyle (1853-1911): "She had fainted".

ISBN 978-87-7979-593-8

© 2018 eBibliotek 1800

www.ebib1800.dk