﻿

﻿

Hans og den kræsne prinsesse
E-bog
© Forlaget Følfod 2017
Illustreret af Niels-Vilhelm Søe
ISBN 9788788836899

﻿

POUL LARSEN

Hans
og den kræsne
prinsesse

Illustreret af
Niels-Vilhelm Søe

Følfod

Indhold

De to brødre – og så ham Hans

Kongen og prinsesse Kræsenpind

Hugo og Ivan på frierfødder

Hans sadler sin jernged

Hans besøger prinsessen, krigsministeren og kongen

Den første prøve

Ballademagerne

Den krøllede Fritz

Den tredje og allersidste prøve

Duellen

Afgørelsen falder

Brylluppet

De to brødre – og så ham Hans

Der var engang – og det er ikke så længe siden – en husmand og hans kone og deres tre sønner. De boede langt ude på landet.

De to ældste sønner, Ivan og Hugo, var et par flittige fyre. De var store og bomstærke. De forstod sig både på at muge ud under køerne, at tilså markerne om foråret og at køre afgrøderne hjem i laderne, når det var høsttid. Det havde deres far lært dem.

De var heller ikke dumme til at sy knapper i, støvsuge og lave biksemad. Det kunne de takke deres mor for. Hun holdt nemlig på, at drenge skulle lære at gøre al slags arbejde.

Men lillebroren Hans var en umulius, syntes begge brødrene. Han gad hverken dit eller dat.

At Hans var doven passede nu ikke rigtigt. Han gad godt en hel masse, men ikke noget af det som Ivan og Hugo og hans far fandt fornuftigt.

Han gad for eksempel godt sidde og vippe med tæerne i solen. Eller ligge med næsen nede i kløveren og betragte humlebierne, når de kom på besøg.

Han gad også godt trille om på ryggen og ligge og kikke op i den blå himmel.

Og én ting mere gad Hans: Nemlig at hjælpe sine brødre og sine forældre, når de havde prøvet på at gøre en af grisene raske eller at reparere traktoren eller symaskinen, og hvor de til sidst opgivende måtte sige: „Næ, det kan vi ikke gøre noget ved.“

Så vågnede Hans op.

„Vi kan gøre noget ved næsten alting,“ plejede han at sige. Og så gik han i gang.

Og han klarede det næsten altid.

Men brødrene var alligevel sure på ham, fordi han bare gik rundt og drev den af.

„Har du tænkt dig, at vi også skal gøre dit arbejde?“ råbte de gang på gang og greb ham i kraven og kylede ham rasende frem og tilbage imellem sig.

„Også i skolen drømte du tiden væk!“ skreg Hugo og smækkede ham en af de syngende øretæver, som Hans var så fortrolig med. „Dér gad du hverken læse staveord eller øve tabeller. Det eneste du gad var at jamre på fløjte og losse til en dum fodbold!“

„Skrid ud i svinestien med dig,“ råbte Ivan og sparkede ud efter Hans, „eller jeg river ørerne af dig!“

Men når moren opdagede, at brødrene havde sat Hans til at gøre et eller andet stykke hårdt arbejde, gav hun ham gerne et lille tjat på siden af hovedet og sagde, at han bare skulle holde fri resten af dagen. Så luntede Hans ud til piletræet på gårdspladsen og snittede sig en fløjte.

Eller han løb over til de store nabodrenge og sparkede fodbold. Desværre var drengene begyndt at skubbe ham i ryggen og spænde ben. Oftere og oftere kom Hans hjem med en flænge i låret, et blåt øje eller et par løse tænder.

Jo større nabodrengene blev, desto mere brutalt spillede de. Derfor gad Hans heller ikke spille fodbold mere.

Kongen og prinsesse Kræsenpind

Et godt stykke vej fra husmandsstedet lå hovedstaden. Her – på det store slot, der knejsede højt oppe på en bakketop midt i byen – boede kongen. Han var lav og bred som en brændeovn og havde langt, rødt skæg. Han elskede at drikke likør og spille tennis.

Dronningen var død for flere år siden. Hun havde været så hunderæd for at miste livet af en eller anden
lungesygdom, at hun havde røget over hundrede cigaretter om dagen for at dulme nerverne.

Deres datter, prinsessen, var et lyst hoved. Hun så ud som piger gør flest. Men når hun begyndte at tale og grine og det gjorde hun tit, så var der en glød i hendes blå øjne og en varme i hendes latter, så alle mænd blev fjerne og drømmende i blikket. Og dét uanset om de var gamle elle bare ældre eller helt unge.

Prinsessen havde imidlertid én stor fejl: Hun var forfærdelig kræsen. Hun spiste ikke andet end frikadeller og det endda kun, når hun holdt sig for næsen.

Det var hendes far sur over.

Og der var én, som forstod at udnytte den surhed. Det var kongens gamle krigsminister. Han var en lille, mager rad med et par kolde bøssemundinger til øjne. Under hans krogede høgenæse hang et tykt overskæg, der var snoet som en pisk.

En aften under middagen hældte kongen så meget likør i sig, at de udmærket kunne have undværet lyset i loftet, så stærkt glødede hans røde næse.

På det helt rigtige tidspunkt hviskede krigsministeren noget til kongen og pegede på prinsessen, som sad ved den anden ende af bordet. Med fingrene for næsen var hun ved at gumle sig igennem dagens tredje frikadelle.

„God idé,“ mumlede kongen.

I næste sekund bankede han sin næve så hårdt i bordet, at knive, gafler, likørglas og frikadeller hoppede op og ned som tennisbolde.

„Splitte mit skæg hvidt som bølgeskum!“ buldrede kongen, fordi han dagen i forvejen havde læst en tegneserie, hvor en gammel sømand råbte den slags. „Jeg giver dig suleme væk til ham, der kan flikke frikadeller sådan sammen, at du kan lide dem!“

Prinsessen slugte den sidste bid, drak en sjat sodavand og gav så slip på næsen.

„Fint,“ sagde hun og grinede, „men hvad nu, hvis fyren er en kokkepige på syvoghalvfjerds år?“

„Kun mænd mellem atten og tredive år må forsøge sig,“ afgjorde hendes far hurtigt og skævede til sin minister, der nikkede ivrigt.

Kongen trak vejret lettet og lod sin tjener skænke sig endnu to glas likør. Da han havde skyllet dem ned, lyste hans røde tud så kraftigt, at både tjeneren og
krigsministeren rettede sig op og smilede, fordi de troede, de skulle fotograferes.

Samme aften blev nyheden læst op i TV-avisen, og næste morgen stod der på forsiderne af alle landets aviser:

Den unge mand mellem atten og tredive år, som kan tilsmage frikadeller på en sådan måde, at prinsessen kan lide dem, han skal få hende til kone!

I de næste dage kunne man se en masse håbefulde unge mænd holde i lange bilkøer foran slottet med deres hjemmelavede frikadeller.

Nogle af frikadellerne var udenpå hårde som krabber, andre var bløde som boller. Nogle var grå, andre var brune eller kulsorte. Et enkelt hold frikadeller var røde. Det var fordi de næsten kun bestod af ketchup.

Det viste sig imidlertid, at prinsessen ikke kunne lide nogen af dem. Hun syntes heller ikke, at det var særlig morsomt at skulle bide i hver eneste af disse ulækre sager – endda uden at holde sig for næsen.

De frikadeller, som blev til overs, skulle frierne aflevere til den gamle krumnæse af en krigsminister, som stod ved udgangen. Han skyndte sig at stable dem i den kongelige dybfryser, for det var meningen, at frikadellerne skulle bruges som kanonkugler, hvis landet kom i krig.

Jo, den gamle krigsminister vidste nok, hvad han gjorde.

Hugo og Ivan på frierfødder

Ude på husmandsstedet havde de også fjernsyn.

Når Ivan og Hugo var færdige med at skælde Hans huden fuld og tæve ham, smed de sig som regel ind foran fjerneren og slugte den ene western og krimi efter den anden, hvis det da ikke var så heldigt, at der var en karateeller krigsfilm på programmet.

Men en morgen, da TV-avisen i en særudsendelse for tredje gang efterlyste en ordentlig frikadellemager til prinsessen, sprang Ivan op af lænestolen.

„Nu skal det saft suseme være!“ råbte han. „Allerede i dag drøner jeg op til prinsessen med nogle frikadeller, der siger spar to til alle andre frikadeller. Mine vil prinsessen labbe i sig med fryd og jodlen, og så skal hun og jeg giftes, og vi skal bo på slottet. Så kan I, far og mor, værsgo beholde svinestien og den lille lort til Hans for jer selv!“

„Men hvis du ikke bliver smedet sammen med prinsessen,“ råbte Hugo og røg samtidig op fra sofaen, „så vil jeg!“

De to brødre marcherede fløjtende ud af stuen og ud i køkkenet, hvor de begyndte at kokkerere og stege og lave et eventyrligt spektakel.

Under forberedelserne var begge brødre mægtig hemmelighedsfulde.

Ingen af dem ville lade den anden få det allermindste glimt af, hvad han kom i farsen.

Da Ivan og Hugo langt om længe var færdige, så køkkenet ud, som havde det regnet med fedt og kødrester og sneet med rasp og mel, og som om et helt kompagni soldater derefter havde trampet igennem svineriet.

„Så er det med at få slikket op efter os, bette Hans,“ drævede Ivan og skød brystet frem. „Hvis du da ikke vil æltes om til en galopkringle.“

„Eller blive hugget i terninger til en omgang svinefoder,“ grinede Hugo og slog et par håndkantslag i luften lige for næsen af Hans.

,Jeg skal hverken laves om til griseæde eller nogen form for bagværk,“ sagde Hans hurtigt og strøg ud af døren.

Så mens Ivan gik ud og startede sin røde Mascot og Hugo sin gule, slentrede Hans ud i solen til kløveren og de summende humlebier.

Oppe på slottet gik den lumske krigsminister og gned sig i sine gamle hænder. Hans lager af kanonkugler voksede støt. Efterhånden havde han fået seksten dybfrysere sprængfyldt med frikadeller.

Hvad prinsessen angik, var hun lidt efter lidt blevet mægtig ferm til at smage på et hold frikadeller. Hun behøvede ikke mange sekunder til at afgøre, at de alle var komplet uspiselige.

Derfor kom og gik frierne hurtigt efter hinanden, så da brødrene nåede op til slottet, blev de straks vist ind i slotssalen til prinsessen.

Ivan var den første der trådte frem. Han bukkede så dybt for prinsessen, at han var lige ved at slå panden mod gulvet.

„Jeg har gjort mig meget umage og tryllet med kød og krydderier,“ sagde han. „Nu håber jeg, at Hendes Højhed vil være så god at smage på resultatet?“

„Ellers var jeg da et slemt skarn!“ grinede prinsessen og greb den frikadelle,
Ivan rakte hende.

Hun satte tænderne i, men kun et øjeblik. Så fløj frikadellestumpen i en lang bue gennem luften og ud af det midterste af slotssalens vinduer, som heldigvis stod åbent.

„Måske denne lækkerbisken vil smage Hendes Højvelbårenhed bedre,“ skyndte Hugo sig at sige. Han rakte prinsessen en af sine frikadeller, der var dobbelt så stor, som frikadeller plejer at være.

Prinsessen svarede slet ikke. Hun havde travlt med at tage tre store slurke af den sodavand, hun havde holdt skjult på ryggen.

„Jeg forsøger,“ sagde hun tappert og tørrede sig om munden med bagsiden af hånden og vovede en hurtig bid af Hugos frikadelle.

Men var frikadellen kommet kvikt ind i prinsessens mund, kom den endnu kvikkere derfra. Den fløj som et projektil ud igennem salens fjerneste vindue, som netop da – heldigvis for glarmesteren – var lukket.

„Åhhhh!“ sagde Ivan og trak vejret tungt.

„Det var en skaM,“ sukkede Hugo og hev op i sin mors røde strømper, som han havde lånt i dagens anledning.

Prinsessen sagde ingenting. Hun var ved at trække to sodavand op, som hun drak ud i én køre.

Ivan og Hugo var i trist humør, da de kørte hjemad.

Midtvejs standsede de op for at spise ved en kro, der hed Den hvide Drage.

Kroen lå på toppen af en høj bakke.

Under hele måltidet sagde brødrene ikke et ord til hinanden. Men lige før de skulle til at gå, rømmede Ivan sig.

„Jeg stegte ellers ikke mine frikadeller i almindelig margarine eller smør,“ betroede han sin bror.