Bertill Nordahl

Lene Hein Sørensen

ØJE FOR ØJE

Roman • Nielsens

27. marts

Yusuf Zafer er på vej hjem. Hvorfor skal onkel Ismael altid lukke senere end alle andre grønthandlere? Det er enormt irriterende, fordi aftenen så næsten er gået. Nu er der som sædvanlig ikke tid til andet end at tage hjem og se lidt fjernsyn, inden han skal sove.

Det har været en dårlig dag. Lærerne er allerede begyndt at snakke om den forestående eksamen, selv om der er flere måneder til. Vi er i gang med den sidste slutspurt, siger de alle sammen. Om få måneder forlader I folkeskolens 10. klasse, og så gælder det om at være så godt rustet som muligt. Hvilket på almindeligt dansk betyder, at det gælder om at få så gode karakterer som muligt.

Yusuf sukker. Han ved alt for godt, at han ikke kommer til at klare sig godt. Men hvad skal han gøre? Han har aldrig fulgt med i undervisningen. Eller taget skolen særlig alvorlig. Han har hele tiden vidst, at han skal arbejde i en af sine onklers forretninger. Enten som nu hos onkel Ismael i Blågårdsgade. Eller i pizzeriaet i Ægirsgade. Eller som taxachauffør, ligesom hans far, og han gider ingen af delene.

Hvad gider han så? Yusuf trækker ubevidst på skuldrene. Det ved han faktisk ikke. Det eneste, han er optaget af, er Suzan. Yusuf smiler ved tanken. Han har aldrig været forelsket før. Han havde selvfølgelig set masser af film med nogen, som skulle forestille at være forelsket. Men han havde aldrig forstået, hvordan det er at være forelsket. Men det ved han nu. Yusuf ser Suzans ansigt for sig og fyldes af glæde. Han kan ikke længere huske, hvordan det er at tænke, uden at tænke på Suzan.

Der er ingen der ved, at de er kærester. Yusuf ved ikke, hvorfor det er en hemmelighed. Men han har ikke haft lyst til at fortælle nogen om det. Det ville være ligesom at udstille sig selv, hvis han fortalte om Suzan. Det ville være for intimt, for privat og sårbart. Det kommer ikke andre ved. I hvert fald indtil videre.

Yusuf har ikke lyst til at tage hjem. Der er alt for trangt i lejligheden med støjende søskende og en mor, som snakker hele tiden. Samt et fjernsyn, som kører uafbrudt. Der er ingen steder, hvor han kan være sig selv. Han deler værelse med sin lillebror Benyamin, og han er sød nok. Det er ikke det. Men han går kun i tredje klasse, og hvad har de til fælles? Bortset fra at de er i samme familie?

Fald ned, Yusuf, siger han til sig selv. Tag det roligt. Familien er det vigtigste. Den betyder alt. Det ved du godt, ikke? Jo, jo, det ved jeg alt om. Men alligevel. Nogen gange er jeg bare så træt af alt det onkel og tante og familiehalløj, at jeg er ved at få kvalme.

Hvad skal han stille op med det hele? Skal han bare gøre, som hans far siger? Hvis han gør det, vil han i løbet af ingen tid komme til at leve på samme måde som hans egen familie og alle hans onkler og tanter. Er det det, han vil?

Han vil få sig en kone, som hans forældre har valgt til ham. Hun vil være slank i starten, men vil i løbet af ingen tid blive tyk og konet og ligne alle de andre tykke koner.

Men hvad så med Suzan?

Yusuf snapper efter vejret. Han kan næsten ikke få luft ved tanken om, at der er andre, der bestemmer, hvordan hans liv skal være. Han er 17 år og næsten voksen. Er det ikke hans liv? Har han ikke sin egen frie vilje? Eller er det Allahs vilje, at det skal være sådan?

4. april

Halim Zafer kører på Østerbrogade. Han har lige sat to kunder af og fortsætter op til Østerport Station. Han tænker på sin søn Yusuf, som snart er færdig med skolen. Hans bror Ismael klager over, at Yusuf ikke gør sit arbejde ordentligt. Han er for sjusket og har tankerne andre steder, og det er ikke godt for forretningen. Men Ismael vil gerne have ham i forretningen, når han er færdig med skolen. Men det vil kræve, at han tager sig sammen og retter sig op.

Hvad har jeg gjort for at fortjene det? Er det Allahs vilje, at jeg skal have en søn, som bringer skam over mig på denne måde? Halim sukker. Den gamle drøm om at vende tilbage til Tyrkiet dukker op i ham. Han bliver varm ved tanken om den landsby, som hans familie kommer fra. Især hans kone Birsen glæder sig til at komme hjem. Hun har aldrig befundet sig godt i Danmark og taler jævnligt om, hvordan alt vil blive bedre, når de vender hjem.

Men gør de nogensinde det? Hvad med deres fire børn?

Vil de følge med? Eller er de blevet så danske, at de ikke vil kunne leve i Tyrkiet?

Åh, Allah, du prøver mig, og jeg lader mig prøve. Men du må love at vejlede mig. Jeg er far til fire børn, men Yusuf er mit ældste barn, og jeg har ikke prøvet at have så gammel en søn før. Hvad stiller jeg op med min søn, som snart er voksen og skal leve sit eget liv? Hvordan vejleder jeg ham bedst som far?

Halim sukker igen. En tanke dukker op i ham: Måske ville Yusuf falde mere til ro, hvis de fandt en kone til ham?

Birsen Zafer sætter sig ned. Hun har ondt i maven og mærker nogle jag i mellemgulvet. Hun bøjer sig sammen og bliver siddende til smerterne er forsvundet. Så går hun tilbage til køkkenet, hvor hun er i gang med at lave mad. Inden længe vil børnene komme hjem og hendes mand vil se forbi. De tre mindste plejer at komme først og så Yusuf, som altid kommer til sidst. Hun har set sine sædvanlige serier i fjernsynet. Det er længe siden, at hun opgav at lære dansk. Da de fik satellit-tv var det en stor glæde at kunne se tyrkisk tv igen. Men næsten alle programmer er fyldte med halvpåklædte kvinder. Det bekymrer hende. Hvordan skal det gå hendes døtre i en verden, der er sådan?

Hendes to døtre, lille Meryem på 12 år og store Havva på 14 år. De er ved at være så store, at de ikke længere er små piger. De er begyndt at svare igen, og det bryder hun sig ikke om. Hvis de ikke snart bedrer sig, må hun snakke med Halim, så han kan snakke med dem om det. Det er en fars opgave at lære sine døtre, hvordan de snakker respektfuldt til deres mor. Havva taler om, at hun vil i gymnasiet. Hvad skal hun der, når der er så mange søde tyrkiske mænd, som vil giftes med hende? Men hendes lærere siger, at hun er meget dygtig, og at det vil være synd, hvis hun ikke får lov til at bruge sit gode hoved. Men hvad ved de om synd? Havva sidder altid med næsen i en bog og er svær at få til noget som helst praktisk, selv om hun har sine pligter. Benyamin, hendes yngste, er hendes lille sukkergris. Han er en god søn og er glad for hendes mad.

Jeg er mest bekymret for min ældste søn, Yusuf. Han er for lidt hjemme. Vi ved ikke, hvad han laver, når han ikke er hjemme. Det går ikke godt i skolen. Det ved vi, for det hører vi hele tiden, når vi er til forældresamtaler. Men hvad skal han også bruge den eksamen til? Han skal arbejde hos onkel Ismael, og det er vel, som det skal være? Når det er godt nok for Ismael, så er det vel også godt nok for Yusuf? Men måske er han ved at blive forkælet som de danske unge? Hvad stiller vi op med ham? Måske skulle vi snart finde en sød tyrkisk kone til ham, så han kan blive voksen og ansvarsfuld.

Birsen hører, at børnene er på vej. Døren går op med et brag og Havva, Maryem og Benyamin tumler snakkende og grinende ind.

− Vi er sultne.

Birsen smiler, sådan skal hendes børn lyde. Hun stiller de tallerkener frem, som hun har gjort klar. Hvilken glæde ville det ikke være at spise sammen hjemme i Tyrkiet. Måtte Allah opfylde det ønske for hende. Det største af alle hendes ønsker, og så vil hun aldrig bede om mere.

5. april

Yusuf går ind i lejligheden. Der lugter som altid af mad. Han hilser på sin mor. Der er ikke mange møbler i stuen, som er helt domineret af det store tv, som kører konstant. Yusuf smider sig på sofaen og glider ind i en af de uendelige tyrkiske soapserier. Han er ikke klar over, hvad den handler om. Men han ser den, fordi den er fyldt med halvpåklædte kvinder. Hans mor ser mange af dem, hvilket han ikke forstår, fordi hun hele tiden brokker sig over alle de nøgne kvinder, som hun kalder dem. Hun kan bare lade være med at se de stupide serier. Men hvad skal hun så lave? Hun er næsten aldrig uden for en dør og ved slet ikke, hvordan verden ser ud udenfor.

Yusuf prøver at finde ud af, hvad serien handler om, men opgiver. Han føler sig rastløs og kan pludselig ikke holde ud at være i lejligheden.

− Jeg går en tur.

− Jamen, du er lige kommet.

− Det ved jeg godt.

Birsen ser bekymret på sin søn og siger: Du har heller ikke fået noget at spise.

− Jeg er ikke sulten.

− Du skal spise, min dreng, det er vigtigt at spise.

− Mor!

− Må Allah holde hånden over dig.

Yusuf står lidt efter på Baldersgade og ser sig omkring. Han går hen til Nørrebrogade og drejer til højre, op mod cafe Castro, hvor der plejer at ske noget. Hans mobil blinker. Det er en sms fra Suzan:

»Det sædvanlige sted, nu?«

Yusuf ser på uret. Det kan han godt nå, inden han skal på arbejde hos onkel Ismael. Han sms’er glad tilbage:

»Vi ses, nu!«

Yusuf går tilbage til Baldersgade. Han tager sin cykel og sætter kursen mod Fælledparken, hvor de altid mødes ved indgangen over for Rigshospitalet på Blegdamsvej.

Suzan er allerede kommet. Hun er altid den første. Han går hurtigt hen til hende. De omfavner hinanden. Suzan ser ham dybt i øjnene og siger: Fortæl mig, at du har savnet mig.

Han elsker hendes mørkebrune øjne og siger: Jeg har savnet dig, Suzan.

− Fortæl mig, at du ikke har tænkt på andet end mig hele dagen.

Han elsker hendes kulsorte, lange hår og siger: Jeg har ikke tænkt på andet end dig hele dagen, Suzan.

− Fortæl mig, at du elsker mig, Yusuf.

Han elsker hendes læber og siger: Jeg elsker dig, Suzan.

− Fortæl mig, at du vil have tusind børn med mig.

Han elsker den måde, hun lugter på og siger: Jeg vil have tusind børn med dig, Suzan.

− Fortæl mig, at du vil giftes med mig.

Han stivner og tøver, inden han siger: Det skal vi ikke snakke om nu, vel?

− Jo, vi skal! For hvis vi ikke gør noget, så ender det med, at jeg bliver gift med en eller anden fætter, som jeg overhovedet ikke kender.

Yusuf ved ikke, hvad han skal sige. Suzan har ret i det, hun siger. Begge deres forældre er sikkert i gang med hver især at finde en egnet partner til dem.

− Det er dig og mig, ikke?

Yusuf nikker. Suzan ser ham intenst i øjnene og siger: Det er sådan, det er, ikke?

Han nikker igen.

− Vil du kunne klare at se mig med en anden?

Nej, selvfølgelig vil han ikke det, og han halvråber desperat: Selvfølgelig vil jeg ikke kunne det.

− Jamen, så må du gøre noget, inden det er for sent.

− Du snakker, som om vi er med i en film.

− Det er vi ikke. Men det er sådan, det er, og det ved du godt.

Yusuf nikker tavst.

− Du ved lige så godt som mig, at vores forældre har travlt.

− Jamen, hvad skal vi gøre?

− Du kan starte med at kysse mig.

Det gør han, og han elsker alt ved hende. Han ville slå ihjel, hvis hun var nogen andens.

11. april

Halim Zafer er dødtræt. Han har været på gaden siden klokken seks i morges. Han har sovet dårligt, fordi han har spekuleret på Yusuf og hans fremtid. Hvordan skal det gå hans søn, når han tager så let på tingene? Han er heller ikke hjemme så meget mere. Når han endelig er det, holder han sig mest for sig selv på sit værelse, som han deler med Benyamin.

Hvornår har min søn sidst vist mig fortrolighed? Jeg kan ikke huske det, og det gør mig trist. Jeg trænger til at rense mine tanker. Jeg vil køre til moskeen og have en stille stund med Allah, som jeg vil spørge til råds.

Halim kører gennem Nørrebro og Nordvestkvarteret og sætter kursen mod Utterslev, hvor han parkerer uden for moskeen. Han tager skoene af og går ind i det store bederum, hvor han sætter sig i den traditionelle stilling og begynder at bede. Han ved ikke, hvor længe han sidder der. Men han mærker, hvordan han langsomt bliver roligere.

Åh, Allah, du som er almægtig. Du, som er den eneste ene. Jeg mærker din tilstedeværelse, og jeg har brug for din vejledning. Hvad skal jeg stille op med min søn Yusuf?

Jeg kender ham ikke mere, fordi han ikke længere viser mig fortrolighed. Jeg ved ikke længere, hvad min søn tænker og føler, og det gør mig utryg og ked af det.

Jeg er bekymret for hans fremtid. Hvad skal der blive af ham? Han sjusker og gør sig ikke umage med sit arbejde. Han viser heller ikke længere sin mor den respekt, som en søn skal. Jeg ved heller ikke længere, om han har dig i sit hjerte på den måde, som en god muslim skal have det. Er min søn blevet for dansk? Er han ved at vende sin egen kultur ryggen? Jeg ved det ikke. Jeg er forvirret, og mit hjerte er tungt af bekymring. Let mit hjerte, du som ved alt. Led mine tanker i den rigtige retning og få mig til at gøre det rigtige.

Halim Zafer rejser sig og går ud i forrummet, hvor han møder en gammel bekendt fra landsbyen. Det er Hakan Kular, som også kører taxa. De to mænd omfavner hinanden og udveksler de traditionelle høfligheder. Halim beholder Hakans hænder i sine og siger: Hvordan går forretningen, min ven?

− Det går. Men som du ved, skal der tilbringes mange timer på gaden for at køre en anstændig løn ind, siger Hakan.

− Det er så sandt, som det er sagt. Hvad med familien, trives den?

Hakan smiler trist og siger: Jeg kan ikke klage. Men min store datter volder mig problemer.

− Jasmin?

− Ja, hun og Yusuf er på samme alder, ikke? siger Hakan

Halim nikker og siger: Det er de, min ven.

− Jeg har tænkt meget på din søn i den sidste tid. Det må være Allahs vilje, at vi mødes netop her i dag, siger Hakan.

− Allahs vilje er stor, og vores er lille.

Hakan ser Halim i øjnene og siger: Tiden nærmer sig, hvor vores ældste børn skal stifte familie, og i den forbindelse har jeg tænkt på din Yusuf og min Jasmin.

− Du har tænkt på min søn og din datter? siger Halim forbavset.

− Det vil jeg ikke skjule, at jeg har, min ven. Hvad siger du til det? siger Hakan.

Halim smiler og siger: Jeg siger, at du gør mig ære, og at det gør mit hjerte glad at høre.

− Så har Allah hørt mine bønner, siger Hakan.

− Og han har hørt mine, siger Halim.

− Allah er stor, siger Hakan og smiler.

− Ja, Allah er stor, siger Halim og smiler tilbage.

De to mænd omfavner hinanden.

− Jeg vil tale med min kone, Hakan, og du skal vel også tale med din?

− Det vil jeg gøre, min ven, og lad os fortsætte vores samtale om vores børns fremtid, siger Hakan.

Yusuf går ned ad den asfalterede sti langs med Nørrebrohallen. Han får øje på nogle af sine gamle venner. Det var dengang, de kaldte sig for De Gyldne Nomader og røg for meget hash og spiste mærkelige piller. Men det er et par år siden nu. De gik i ottende klasse dengang, og de var kun nogle dumme drenge, der ikke vidste bedre. De var sammen hele tiden dengang. Men det er de ikke mere, selv om de går i parallelklasser på skolen.

Yusuf var blevet forelsket i Kassims lillesøster, og de var begyndt at kæreste lidt. Det blev Kassim stiktosset over, og så blev de uvenner. Sådan rigtig for alvor. Det betød, at en af dem måtte forlade gruppen, og det blev så ham.

De nikker til hinanden. Yusuf bliver utilpas og mærker, hvordan sveden og uroen springer frem.

20. april

Yusuf går i gang med at sortere grønsagerne, som han gør det hver dag, når han arbejder i sin onkels forretning efter skoletid.

− Går det godt, Yusuf?

− Ja, ja, det går helt fint, onkel Ismael.

− Du har ikke fundet en kæreste endnu?

Yusuf sukker tungt. Hvorfor skal onkelen spørge om det hver dag? Hvad er der sjovt ved det? Han trækker på skulderne uden at se op.

− Du skal se, nevø. En skønne dag finder du en sød tyrkisk pige, og så får I fem børn sammen, siger Ismael og griner.

− Det er godt med dig, onkel, siger Yusuf og skærer en grimasse.

Fem børn? Jeg skal i hvert fald ikke have fem børn. Selv om Suzan altid siger, at vi skal have tusind børn sammen, og at de alle sammen skal ligne mig.

Yusuf smiler ved tanken og rejser sig op. Han må hellere tjekke grønsagerne og frugterne ude på gaden. Det hører også med til den daglige rutine. Yusuf går ud på gaden og går i gang med at gennemgå de forskellige kasser med æbler, pærer, vindruer, grøn peber, pastinak, persillerod og rødbeder og hvad der ellers er af frugter og grønsager.

Yusuf ser en mand og en kvinde komme gående sammen længere nede af gaden. Har han ikke set kvinden før? Yusuf ser efter en gang til. Nej, han kan ikke genkende hende. Men der er alligevel noget ved hende, som han kan genkende. Men hvor fra?

Manden og kvinden standser uden for forretningen. Manden tager en plasticpose og begynder at fylde den med dadler. Kvinden fylder sine poser med pastinak, persillerod og pærer. Hun bøjer sig frem for at se nærmere på de dadler, som manden allerede er i gang med at spise. Hvorfor opfører danskere sig sådan? Han har jo ikke engang betalt endnu. Skal han sige noget? Kvinden tager nogle dadler og vender sig om for at tage en ny pose, da hun mister balancen. Hun giver et udråb fra sig. Yusuf bøjer sig hurtigt frem og når at gribe hende, inden hun når fortovet.

− Åh, tusind tak, udbryder kvinden.

Yusuf ser bekymret på kvinden og siger: Slog du dig?

− Nej, jeg overlevede vist.

Manden kommer til og siger: Hvad sker der?

− Jeg var lige ved at falde og slå mig. Men den venlige unge mand reddede mig i sidste sekund, siger damen og smiler til Yusuf.

De ler alle tre. Yusuf bøjer sig ned og begynder at samle de dadler op, som ligger på fortovet.

− Jamen, det skal du da ikke gøre.

Kvinden bøjer sig ned for at hjælpe. Yusuf vender sig om i det samme. Deres øjne mødes i et langt sekund. Yusuf suger kvindens ansigt til sig. Øjnene, munden, håret og ansigtsformen. Hendes måde at bevæge sig på.

Hvor har jeg set hende før? Hvem er hun? Kan hun også genkende mig?

Kvinden rejser sig forfjamsket og takker for hjælpen. Yusuf smiler venligt og går ind i butikken.

Kvinden skal til at gå, da hun ser, at den unge mand i kampens hede har tabt sin mobiltelefon. Hun tager den op og skal lige til at råbe efter ham, da hun umotiveret putter den i lommen og går.

Det er først på aftenen. Ibrahim Zirrik er i gang med at lave lektier, da hans mobil ringer. Han tager den og siger: Hvad så, Yusuf?

− Jeg er vist ikke den, du tror, det er.

Det er en kvindestemme. Men det er jo Yusufs telefonnummer. Hvad sker der?

Kvinden forklarer situationen og beder om at få Yusufs adresse og telefonnummer. Ibrahim giver damen oplysningerne. Hun takker og siger venligt: Vil du sige til din ven, at jeg sender telefonen til ham?

− Det skal jeg nok og tak for venligheden, svarer Ibrahim.

− Selv tak, siger kvinden.

− Hvad hedder du for øvrigt? spørger Ibrahim nysgerrigt.

Der bliver stille i telefonen, indtil kvinden hurtigt siger: Det er lige meget.

− Ok, som du vil. Men tak skal du have. Det vil Yusuf blive glad for.

Yusuf har svært ved at falde i søvn. Han oplever en indre uro, som han har svært ved at forstå. Hvad er jeg urolig over? Han gennemgår dagen og igen og igen dukker scenen med den midaldrende dame op, som faldt foran forretningen. Hvorfor gør det mig urolig? Han ved det ikke. Men han har stadig en vag fornemmelse af, at han har set hende før, men hvor? Hun lignede ikke en, som man lagde mærke til. Hun så almindelig ud og lignede alle de andre damer på den alder. Hvorfor er jeg så urolig?

Er det hende, der har ringet til Ibrahim og sagt, at hun har fundet min mobil? Eller er det en anden? Tabte han mobilen, da han bøjede sig ned for at hjælpe damen op? Eller har han tabt den et andet sted? Hvordan kan jeg i det hele taget tabe den, uden at jeg har bemærket det? Jeg forstår det ikke. Jeg fatter det simpelthen ikke.

Benyamin vender sig i sengen og siger noget i søvne. Yusuf smiler i mørket. Benyamin er en kær unge, selv om han ind imellem er ved at blive vanvittig over, at han ikke har mit eget værelse.

24. april

Yusuf hører det kendte bip, som signalerer, at han har modtaget en sms. Det er nok fra Suzan. Han bliver glad.

Yusuf er på vej hjem fra onkel Ismael. Det er som altid blevet sent, inden de har fået pakket det hele sammen. Jeg hader det arbejde. Jeg kan simpelthen ikke fordrage det. Jeg bliver vanvittig ved tanken om, at jeg måske skal gøre det resten af mit liv. I hvert fald hvis det står til min far og min onkel, som aldrig har lavet andet i hele deres liv. Så er det vel også godt nok til mig. Men det er det ikke. Jeg hader tanken om, at mit liv allerede er så forudbestemt. Jeg hader det. Men jeg ved ikke, hvad jeg ellers skal lave. Yusuf ser i displayet:

»Skt. Hans Torv den 8. juni for to år siden:

Er der ikke noget, som du skal fortælle politiet?«

Hvem har sendt beskeden? Yusuf ser efter, men afsenderen er anonym. Den 8. juni for to år siden. Hvad skete der på Skt. Hans Torv den dag? Han var 15 år dengang, og det er 1000 år siden. Hvem kan huske det?

Hvem har sendt den? Er det en, som ved noget? Har de andre fået den samme besked? Eller er det kun ham?

Yusuf taler ikke med dem mere. De kalder sig ikke længere De Gyldne Nomader, som de gjorde, da han var med. Nu kalder de sig for Allahs Sønner og han har hørt, at de går til møder hos HTZ. De fjoller heller ikke længere rundt i frikvartererne, som de gjorde før. Nu læser de i Koranen.

Jeg må finde ud af, om de også har fået beskeden. Hvis de har, hvad så? Hvis de ikke har, hvad gør jeg så?

Yusuf overvejer at sende en sms til Suzan, men dropper det. Han er dødtræt og speedet på én gang, hvad sker der?

Da han ligger i sengen om aftenen, har Yusuf endnu en gang svært ved at falde i søvn. Han vender og drejer sig i en uendelighed. Han har en intens følelse af, at noget er ved at gå galt, men han kan ikke præcisere, hvad det er. Han falder i en urolig søvn og vågner badet i sved. Men han kan ikke huske, hvad han har drømt.

Han falder i søvn igen og slår og sparker på en person, som han ikke kan se klart. Men da han kigger ned, kan han se, at det er hans lillebror. Han vågner og ser sig forvildet omkring. Er Benyamin der? Yusuf stirrer gennem mørket. Det er han.

Nu husker han tydelig oplevelsen fra dengang på Sankt Hans Torv. Vreden, aggressionen, blodet, skrigene. Han tumler ud af sengen og går ud på toilettet og plasker vand i ansigtet.

28. april

Halim Zafer kører rundt i grænseområdet mellem Østerbro og Nørrebro, tæt på Rigshospitalet. Han ser et ungt par lidt fremme. De holder hinanden i hånden og ser ud til at være glade for hinanden. De ser tyrkiske ud. Da han passerer parret, synes han, at det ligner hans søn Yusuf. Men det kan ikke passe, hvad skulle han lave her? Halim kigger i sidespejlet. Men parret er for langt væk til, at han med sikkerhed kan sige, at det er hans søn. Hvis det er, hvad så? Eller rettere sagt, hvem så? Hvem er han sammen med?

Er det en, han kender? Eller er det en helt fremmed pige fra en familie, som han ikke kender? Er hun muslim eller kristen? Eller noget helt andet? Halim kører ind til siden og parkerer. Nu forstår jeg min søns fraværende måde at være på i den sidste tid. Hans uopmærksomhed. Han har fået en kæreste! Han kommer sammen med en, som de siger på dansk. Han er forelsket og har ikke andet i hovedet.

Halim vender bilen og finder en plads tæt ved indgangen til Fælledparken, hvor han så parret gå ind. Han sætter sig til at vente. Har de mon sex sammen? Åh, Allah, du prøver mig igen. Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre. Min søns opførsel gør mig både vred og ked af det. Vred fordi han trodser mig som far. Ked af det, fordi jeg åbenbart ikke har opdraget ham til at være en god muslim, som både viser dig og mig respekt.

2. maj

Allahs Sønner står som altid ved cykelstativerne og læser i Koranen. Yusuf går langsomt over mod dem. Hans hjerte dunker voldsomt. Hvad skal jeg sige til dem? Hvordan finder jeg ud af, om de også har fået beskeden?

− Hej, hvordan går det?

− Det går, som Allah vil have, at det skal gå, broder.

Yusuf nikker og ved ikke, hvad han skal sige.

− Læser du i Bogen, broder?

− Hvilken bog?

− Koranen, broder. Den hellige bog, som giver svaret på alt.

− En gang i mellem.

− Er du ikke troende, broder?

Yusuf nikker. De er blevet så underlige. De går i kjortler og lader hår og skæg gro og er ikke til at kende igen.

− Du er velkommen til at læse i Bogen sammen med os, hvis du har lyst.

− Tak for tilbuddet, men jeg har så meget at lave.

− Intet er vigtigere end Bogen, broder.

Skoleklokken ringer. Yusuf ånder lettet op. Hvor er de anstrengende at snakke med. De er helt forandrede. Al den snak om Profeten.

Forude venter endnu en time med eksamenshysteri. Yusuf trækker vejret lettet, da det ringer ud for dagens sidste time. Han tager mobilen og taster deres faste besked:

»Skal vi ses, nu?«

Han glæder sig til at se hende. Han er vild med alt ved hende, og han kan ikke forestille sig, at det ikke skal være de to. For altid. Yusuf smiler ved tanken og går glad gennem skolegården og ud på gaden.

Halim Zafer holder uden for skolen. Han har ventet længe, mens han har vendt og drejet forskellige muligheder, siden han så sin søn med den pige. Han har ikke fortalt sin kone om sin opdagelse. Han har heller ikke ladet Yusuf mærke med noget. Men nu må han som far og overhoved for familien have rede på, hvad der foregår. Han må snakke et par alvorsord med sin søn, som tilsyneladende trænger til at høre et par alvorsord.

Yusuf er mere end overrasket over at se sin fars taxa holde foran skolen. Han har aldrig oplevet før, at hans far har ventet på ham. Eller hentet ham fra skolen. Er der sket noget alvorligt? En uro forplanter sig til hele hans krop. Har hans far også fået beskeden? Nervøsiteten slår rod i hans mave. Han forsøger at se ligeglad ud og lade som om, han ikke ser sin fars taxa.

− Yusuf!

Han vender sig forbavset.

− Far!

− Hop ind! Der er noget, jeg vil snakke med dig om.

Yusuf ser nervøst på sin far og siger: Er der sket noget?

− Ja, det er der, siger Halim.

− Noget med mor? siger Yusuf nervøst.

− Nej, dig.

− Mig, hvad har jeg gjort?

Halim ser på sin søn og siger med fast stemme: Det ved du godt selv.

− Nej, det ved jeg ikke, siger Yusuf.

− Snak ordentlig til din far og vis ham respekt.

Yusuf siger hurtigt: Det gør jeg også.

− Nej, det gør du ikke, og det ved du godt, siger Halim.

− Jeg ved ikke, hvad du snakker om, far.

− Godt, så skal jeg fortælle dig det.

Yusuf siger ikke noget. Hans krop er i alarmberedskab, og han forventer at høre det værste.

− Jeg har set dig med en pige.

− En pige?

Yusuf forsøger at se overrasket ud.

− For pokker, du ved godt, hvad jeg snakker om, ikke? siger Halim irriteret.

− Jo, det gør jeg.

− Og hvad har du så at sige til det?

− Hvad mener du? siger Yusuf usikkert.

Halim ser træt på sin søn og siger: Du ved godt, at det ikke fungerer sådan.

− Hvad snakker du om? siger Yusuf uforstående.

− Snak ordentlig.

Yusuf tier og er i første omgang lettet. Suzan, ikke andet! Ikke det andet, hvilken lettelse.

− Ok, far, jeg har en kæreste, og hvad så?

− Og hvad så, siger du?

Yusuf ser ned og siger lavmælt: Ja, det gør jeg.

− Lad være med at spille dum, Yusuf. Du kender familiereglerne og traditionen.

Yusuf hæver stemmen og siger trodsigt: Jeg bestemmer selv, hvem jeg skal giftes med.

− Nej, det gør du ikke. Det er Allahs vilje, og noget Allah har givet dine forældre som opgave at sørge for, siger Halim iltert.

− Allah, vil du ikke lige holde op, far.

Halims øjne lyner, da han siger: Nu snakker du ordentligt og viser Den Største den respekt, som han fortjener.

− Det var ikke sådant ment, far. Men jeg vælger selv, hvem jeg vil giftes med, siger Yusuf fattet.

− Nej, det gør du ikke, siger Halim og sukker.

− Vi lever ikke i Tyrkiet, vel?

Halim sukker igen og siger: Gid vi gjorde, men det har ikke noget med det at gøre.

− Hvad har det så? siger Yusuf vagtsomt.

− Som rettroende muslimer, må vi følge Allahs vilje.

Yusuf afbryder sin far og siger: Hvordan kan Allah vide, hvem jeg skal giftes med?

− Allah er altvidende, og det ved du godt, siger Halim.

− Jamen, far.

− Jeg vil ikke høre noget »jamen«.

Yusuf sukker, Halim fortsætter og siger: Hakan Kular, som du kender, har en sød datter på din egen alder.

− Jasmin? siger Yusuf og kigger overrasket på sin far.

− Ja, Jasmin.

Yusuf ser forskrækket på sin far og siger: Du mener da ikke, at jeg skal giftes med Jasmin?

− Jo, det er lige, hvad jeg gør, Yusuf.

− Det kan jeg ikke, siger Yusuf med fast stemme.

Halim hæver stemmen og siger: Det bliver, som jeg siger.

− Du kan ikke tvinge mig, siger Yusuf trodsigt.

− Det bliver, som jeg siger, siger jeg, fastholder Halim.

Yusuf åbner døren og stormer ud.

− Kom tilbage, Yusuf.

Hans far må ikke være rigtig klog. Giftes med Jasmin! Som han har kendt siden de begge to var små. Der er ikke noget i vejen med Jasmin, men giftes med hende? Han har slet ingen følelser for hende. Hun er blot hans fars vens datter og intet andet. Hvad tænker far på, ved mor det her? Yusuf stopper. Hans far er ikke at se nogen steder. Han tager mobilen og sender Suzan en sms:

Skal vi ses, nu?

4. maj

Yusuf strækker sig på sengen. Hans lillebror Benyamin efterligner ham og gør det samme på sin egen seng.

− Hvordan går det, lillebroder?

− Det går godt, storebroder.

− Har du fået dig en kæreste, Ben?

Lillebroren griner forlegent og siger: Næh.

− Det er du også for lille til, siger Yusuf.

− Har du en?

Yusuf tøver og siger så: En kæreste?

− Ja, siger Benyamin og ser nysgerrigt på sin storebroder.

− Kan du holde på en hemmelighed, lillebroder?

− Ja.

Yusuf ser sin lillebroder i øjnene og siger: Hvordan kan jeg være sikker på det?

− Fordi vi er brødre, siger Benyamin alvorligt.

− Sådan snakker min lillebroder.

De griner sammen. Benyamin siger: Har du?

− Det vil du gerne vide?

− Ja, og du skal svare ærligt, fordi vi er brødre.

Yusuf nikker og siger: Ja, det har jeg.

Benyamin sætter sig overrasket op i sengen og siger: Er det rigtigt?

− Har vi ikke aftalt, at vi altid skal være ærlige overfor hinanden, fordi vi er brødre? siger Yusuf alvorligt.

− Jo.

− Derfor kan du altid stole på mit ord.

Benyamin ser alvorlig på sin storebroder og siger: Du kan også altid stole på mit, Yusuf.

− Kom, læg dig ved siden af mig.

Benyamin rejser sig og lægger sig ved siden af sin storebror. Det er det bedste, han ved. Yusuf lægger armen om Benyamins skulder og hvisker: Men du må ikke fortælle det til nogen, vel?

− Jeg sværger. Er det en, jeg kender? siger Benyamin nysgerrigt.

− Nej, det er det ikke.

− Hvor gammel er hun?

− Hun er lige så gammel som mig, lillebroder, siger Yusuf og smiler ved tanken.

Benyamin ser fortroligt på sin storebror og siger: Hvordan er hun?

− Hun er den smukkeste pige, jeg nogensinde har set.

De ler.

− Hvad hedder hun? siger Benyamin.

− Suzan.

− Ved far og mor det?

− Nej, siger Yusuf med fast stemme.

Benyamin ser overrasket på Yusuf og siger: Jamen?

− Ja? siger Yusuf og ved godt, hvad hans lillebroder vil sige.

− Skal far og mor ikke finde en kone til dig?

Yusuf nikker tavst.

− Hvad gør du så? siger Benyamin stille.

− Jeg ved det ikke, lillebroder, men jeg elsker hende.

De ligger stille længe. Benjamin mærker varmen fra sin storebroders krop. Han indsnuser hans kropslugt og har lyst til at putte sig tæt ind til ham.

Hvad har jeg gang i? Jeg må være komplet skør at fortælle Benyamin om Suzan. Hvad nu, hvis han sladrer? Men det føles godt, at snakke om hende. Yusuf bryder stilheden og hvisker: Du sladrer ikke, vel?

− Vi er brødre.

Benyamin lyder højtidelig. Yusuf smiler for sig selv. Hvor er han sød og kær, min lillebroder. Hvor er han bare rigtig sød og kær.

8. maj

Halim tager Hakans hænder i sine og siger: Har du snakket med din kone, min ven?

Hakan ler forlegent og siger: Ikke endnu.

− Du har ikke haft tid? siger Halim.

− Det er vel det. Men har du selv snakket med din kone?

Halim smiler og siger: Næh, det har jeg heller ikke.

− Du har heller ikke haft tid? siger Hakan.

− Jeg må være ærlig over for dig og fortælle dig, at Allah prøver mig.

Hakan ser indtrængende på Halim og siger: Hvordan prøver Den Eneste Ene dig?

− Ligesom du har problemer med din datter, så har jeg også problemer med min søn, siger Halim og sukker.

− Hvordan problemer? siger Hakan.

− Åh, du ved. Han er blevet så dansk, at jeg ind i mellem bliver bekymret.

Hakan ser alvorligt på Halim og siger stille: Så deler vi den samme bekymring, som også jeg har med min datter. Må Allah være os nådige.

− Ja, vi bliver i sandhed prøvet, min ven, siger Halim alvorligt.

− Hvordan kommer danskheden til udtryk hos din søn? siger Hakan.

− Det er svært at snakke om. Men du ved, hvordan det er, ikke?

Hakan trækker på skuldrene og siger: Måske. Er der grund til at være bekymret for vores børns giftermål?

− Nej.

− Det er du sikker på? siger Hakan.

− Helt sikker.

Halim sukker tungt, da han igen sidder i taxaen. Hvorfor fortæller jeg ikke bare min gamle ven Hakan Kular, hvordan det er fat med Yusuf? Men det kan jeg ikke. Han vil ikke kunne forstå, at jeg ikke for længst har gjort noget, for at få Yusuf til at forstå sagens alvor.