Bertill Nordahl

KRÆNKELSEN

Roman i syv historier

Roman ¤ Nielsens

KRÆNKELSEN

Copyright: Bertill Nordahl 2011

Omslag: Bertill Nordahl.

ebogsISBN: 978-87-89900-79-7

Hvis du vil vide mere om Bertill Nordahl:

www.bertillnordahl.com

En stor og varm tak til Lene Hein Sørensen med hvem, jeg har udviklet figurerne i romanen. Samt til Thorstein Thomsen for gennemlæsning og konstruktive forslag i den forbindelse.

KRÆNKELSEN findes også som trykt udgave.

Trykt udgave: Scandinavian Book, Århus

1. udgave, 1. oplag, Brønshøj 2011

ISBN: 978-87-89 900-78-0

Distribution: DBK & Forlaget Nielsens.

Forlaget Nielsens

Brønshøjgårdvej 4

2700 Brønshøj

Tlf. 40 29 34 92

INDHOLD

Lucia

Gerry

Asmod

Levia

Frederikke

Ira

Dennis

Jeg ser pigen løbe af sted. Hun er nøgen. Hun holder et stykke tøj foran sig for at skjule brysterne.

Hun skriger som en besat.

Hendes øjne er rædselsslagne.

Hun ser sig tilbage.

Forfølger de hende?

Er de efter hende?

Jeg ser pigen fra oven.

Men i et nu er hun tilbage i min krop.

Jeg er hende, og hun er mig.

Det er mig, der løber nøgen af sted med et stykke tøj i den ene hånd for at skjule mine bryster.

Kinden svier stadig efter lussingen.

Nakken brænder intenst af smerte.

Tårer og snot strømmer ned ad kinderne.

Skammen skyller gennem mig.

Jeg hører mig selv skrige, mens jeg løber op ad vejen.

Jeg løber som en gal.

Jeg har aldrig løbet så hurtigt før.

Jeg er snart hjemme.

Når jeg det?

LUCIA

Det var hendes egen skyld, at det endte sådan.

Hun kunne bare lade være med at spille op, som hun gjorde. Hvad bildte hun sig ind? Hvad lignede det at komme der og føre sig sådan frem?

Søøøde Beatrice, som snakkede på den der jyske måde, som lærerne var helt vilde med.

Aaartige Beatrice, som hele tiden havde hånden oppe, og altid havde de rigtige svar, hvis hun blev spurgt, og det blev hun hele tiden.

Perfeeekte Beatrice, som altid så ud som om, hun lige havde taget et bad og lige havde taget noget splinternyt, lækkert tøj ud af skabet.

Men nu havde hun fået en lærerstreg. Nu gad de ikke længere stå model til hendes jeg-er-fra-det-mørke-Jylland facon mere, og er-jeg-ikke-bare dejlig?

Lucia ser på uret, det er sent, men hun kan ikke sove. Hun mærker en indre uro, som hun ikke plejer. Lucia åbner vinduet og tænder en cigaret. Hun har lavet den tåbelige aftale med sine forældre, at hun får et kørekort, hvis hun ikke ryger, inden hun fylder 18 år.

Hun er sikker på, at hendes forældre godt ved, at hun ryger. Det kan de ikke undgå at vide. Hendes værelse og tøj lugter jo helt vildt af røg. Men de lader som ingenting, og det gør hun så også. Det er sådant et lille fjollet skuespil, som de har sammen. Hvis Lucia skal være helt ærlig, så betyder det, at hun har mistet noget af respekten for sine forældre. Hun ville i hvert fald aldrig selv acceptere, at hendes datter røg og løj for hende, aldrig.

Lucia elsker, når røgen fylder lungerne, og hun i et nu har en følelse af at være fyldt til randen. Det minder hende om første gang, hun tog en hovedpinepille og blev fyldt med denne helt specielle følelse af ro, som også en cigaret giver hende. Begge hendes forældre ryger, så hun kan egentlig ikke forstå, hvorfor de går så meget op i, at hun ikke skal ryge.

Lucias far kalder hende for ”prinsesse”.

”Kom her, prinsesse.”

”Har min prinsesse haft en god dag?”

”Har min prinsesse alt, hvad hun behøver?”

Sådan snakker han altid, og det kan hun godt lide, fordi han får hende til at føle sig speciel – som en prinsesse.

Hendes mor kan ikke lide, at hendes datter bliver kaldt for ”prinsesse” af hendes mand. Når Lucias far har gjort det tilstrækkelige mange gange i træk, siger hendes mor altid: ”Lad nu være, du ødelægger hende med alt det der fjollede prinsessesnak.”

Men det preller af på hendes far, som i stedet griner henrykt og siger: ”Min datter er en rigtig prinsesse, og hun tager ikke skade af at blive kaldt for ”prinsesse”, vel prinsesse?” Hvorefter han blinker til sin datter, og så griner de indforstået sammen, mens hendes mor surt siger: ”Du gør din datter hovmodig, og hvad skal det gøre godt for, vil du være så venlig at fortælle mig det.”

Det svarer hendes far aldrig på, han klovner i stedet for, og så kan hendes mor heller ikke lade være med at grine, og så bliver stemningen god igen.

Hovmodig, det er et ord, som Lucia ikke kender. Det er sådant et typisk voksenord, som hun ikke ved, hvad hun skal stille op med. Hun har aldrig spurgt sin mor, hvad hun mener med, at hendes far gør hende hovmodig.

Hovmodig, det er ligesom to ord, hov og modig. Er hun modig? Det ved hun ikke.

Havde hun været modig i ”kolonien”?

Kalder Beatrices far mon også sin datter for ”prinsesse”? Hun ligner i hvert fald sådan en, som en far godt kan finde på at kalde for ”prinsesse”, når hun kommer i skole med opsat, nyvasket hår. Så ligner hun sådan en sød ung pige, som man ser i reklamer. Det kan Lucia godt se, og hun har også lagt mærke til, at drengene i klassen kigger på Beatrice.

Eller Bea, som hun kalder sig.

Da Beatrice blev præsenteret i klassen af Claus, havde hun nemlig sagt: ”Jeg hedder Beatrice, men kald mig bare Bea, det gør alle.” Hun havde sagt det på den der jyske måde, så man straks syntes, at man kendte hende. Ligesom man også straks kunne lide hende. Eller fattede sympati for hende, som de voksne ville udtrykke det. Lucia slukker cigaretten og lukker for vinduet. Det hjalp at ryge en smøg, hun føler sig mere rolig nu. Hun lægger sig på maven i sengen, det er den eneste måde, som hun kan falde i søvn på.

Det rumsterer ovenpå.

Er det hendes far, som skal på toilettet? Eller hendes mor. Nu knirker det. Lyden kommer fra sengen, og den bliver ved. De gamle ligger vel ikke deroppe og boller? Bare tanken fylder hende med ubehag. Hun ved selvfølgelig godt, at voksne gør sådant noget. Men ikke hendes forældre, vel?

Lucia kan egentlig godt lide Bea, det kan hun godt, hvis hun skal være ærlig. Da Bea trådte ind i klasseværelset, havde Lucia tænkt, at hende vil jeg være veninde med. Bea ligner nemlig sådan en, som man bliver bedste veninde med. Hvad det lige er ved Bea, som skaber den følelse i hende, kan Lucia ikke sige.

Det er bare sådan, og hun havde straks tænkt, at så ville Levia, som er hendes bedste veninde, blive ked af det. Men Levia bliver altid ked af det af ingenting, og det kan hun ikke tage sig af.

Men Beatrice er svær at komme ind på livet af. Hun er altid venlig og smilende, og hun er på samme måde over for alle. Ligesom hun er den samme over for alle. Det irriterer Lucia, hvis hun skal være ærlig. Hun er ikke vant til at skulle bede om noget. Jo, det er hun måske nok, hvis der er noget, som hun har rigtig meget lyst til at få. Så spørger hun altid sin far, og så får hun det, og så må hun love ”ikke at sige noget til mor”.

Men Lucia er ikke vant til, at hun skal kontakte nogen for at blive veninder. Det har altid været sådan, at det er andre, som kontakter hende, og så kan hun bestemme, om hun vil være veninde med dem. Det er det, som hendes far kalder, at hun holder ”hof”.

”Prinsessen holder nok hof i dag,” kan han finde på at sige, når han kommer hjem fra arbejde i sit murertøj og stikker hovedet inden for i gildesalen i kælderen, som han har indrettet til hende.

Gildesalen, som Lucias forældre kalder den for, er et stort lokale i kælderen, som de tidligere ejere brugte til at holde fest i. Der er træ på væggene og loftet, og der er en bar i det ene hjørne. Lucias far havde spurgt, om de ikke skulle gøre det til hendes ”hule”. Det var i begyndelsen af ottende klasse, for lidt over et år siden, og de havde brugt en weekend på at rydde op i lokalet og gøre det lidt discoagtigt med guirlander af kulørte lamper, som gør det store rum lille og rigtigt hyggeligt, synes Lucia.

Det er her, at Lucia inviterer dem med hjem, som hun har lyst til at være sammen med. Det har de sidste par år mest været Levia og Frederikke, som hun er bedste veninder med. Mest Levia, som begyndte i klassen i sjette. Men Levia kan være besværlig. Hun bliver meget hurtigt misundelig, fordi Lucia får alting af sin far, og det får Levia ikke. Levias far hedder Kurt, og når Lucia driller Levia, siger hun altid, at det er surt at have en far, der hedder Kurt. Men som regel er de rigtig gode veninder og kalder sig for LL.

Frederikke er lige modsat Levia, et rigtigt fråse-hoved. Hun arbejder som regel i sine forældres vinforretning ”Vendelboes Vinhandel”, oppe ved torvet, hver eftermiddag. Det betyder, at de altid har al den sprut, som de har lyst til at drikke, fordi Frederikke simpelthen bare tager det, som hun har lyst til.

Det har været Lucias plan at invitere Bea med hjem i gildesalen, men det er aldrig blevet til noget. Der har ligesom ikke været det rigtige tidspunkt til at spørge. Samtidig med, at Lucia er mere og mere irriteret over, at Beatrice ikke gør noget for at blive veninde med hende. Det er som om, at det ikke er gået op for Beatrice, at det er hendes, Lucias, klasse, og at det er hende, som bestemmer, hvad der foregår, og hvad der ikke foregår. Sådan har det været lige siden børnehaveklassen, det ved alle. Men åbenbart ikke Beatrice fra det mørke Jylland.

¤

Men så i dag, lige over middag, da skolen er færdig og Lucia er på vej til ”kolonien”, som de kalder det kolonihavehus for, hvor de mødes et par gange om ugen for at drikke og ryge i ”Haveforeningen Brønshøjholm”, som ligger nede ved mosen, ser hun Beatrice komme gående på torvet.

”Hej, Bea.”

Beatrice har ikke set hende, og ser sig i stedet omkring på torvet, indtil hun får øje på hende.

”Øh, hej... Lucia.”

Beatrice tøver et kort sekund, som om hun ikke ved, hvem jeg er. Hvad pokker bilder hun sig ind?

”Hvor er du på vej hen?”

”Hjem, jeg bor dernede.”

Beatrice peger i retning af kirken.

”Nå, er det der, du bor, så kan vi følges ad, jeg skal nemlig samme vej.”

Beatrice: ”Bor du også der?”

”Nej, jeg bor omme bag ved skolen, på Spanagervej, hvis du ved, hvor det er?”

Beatrice smiler undskyldende: ”Nej, det gør jeg ikke, jeg er først ved at lære området at kende, ikke?”

De krydser Frederikssundvej og går ned ad Brønshøj Kirkevej.

Beatrice peger på et gult hus på den anden side af vejen: ”Det er her, jeg bor.”

Lucia lægger hånden på Beatrices ene arm og siger fortroligt: ”Har du ikke lyst til at følges med mig?”

”Med dig, hvad mener du?”

”Vi er nogle stykker, som mødes et par gange om ugen, og jeg tænkte, at du måske havde lyst til at være med, så du kan blive en del af ... klassen.”

Beatrice overrasket: ”Øh, jo, hvad laver I?”

Lucia smiler: ”Sådan lidt af hvert, har du lyst til lidt skæg og ballade, Bea?”

”Øh, jeg skulle egentlig ...”

Lucia griner: ”Kom nu, Bea, har du ikke lyst til at blive en del af klassen?”

Beatrice hurtigt: ”Jo, selvfølgelig.”

De to piger fortsætter ad Brønshøj Kirkevej og drejer til højre, da de når Højlandsvangen.

”Nu er vi der snart,” siger Lucia og tilføjer: ”Hvordan går det med at bo her, er det meget anderledes end i ... Å...?

”Beatrice hurtigt: ”Ålborg, jeg kommer fra Ålborg.”

”Ålborg, det er rigtigt, det er i Jylland, ikke?”

”Jo, det er rigtigt, oppe ved Limfjorden.”

Lucia nikker.

Beatrice smiler og siger: ”Det er meget anderledes at bo her.”

”Anderledes, hvordan det?”

”Det ved jeg egentlig ikke, det er bare meget anderledes, ikke?”

Lucia nikker, og de drejer til venstre, da de når Brønshøjholms Alle.

”Men du kan godt lide, at bo her, ikke?” siger Lucia.

”Jo, jo, absolut, men det tager vel lige noget tid at vænne sig til det, ikke?

”Nu er vi der snart,” siger Lucia og åbner en stor ståldør ind til det område, som hedder ”Haveforeningen Brønshøjholm”.

Beatrice usikkert: ”Er det her?”

”Ja, det er det hus derovre,” siger Lucia og peger på et sort træhus bag en høj ligusterhæk.

”Øh, hvis hus er det?”

”Det ved jeg ikke.”

Beatrice standser: ”Jamen, man kan da ikke bare gå ind i andre folks huse.”

”Det gør da ikke noget. Det har stået tomt længe. Det gjorde det også sidste år, da vi begyndte at komme her,” siger Lucia og går over mod huset.

Beatrice træder et skridt tilbage: ”Hvad nu hvis, der kommer nogen?”

”Det gør der ikke. Kom nu, du skal hilse på de andre,” siger Lucia og mærker en irritation vokse frem i sig.

¤

Lucia vågner badet i sved. Hun har en fornemmelse i kroppen af at have drømt noget ubehageligt, men hun kan ikke huske, hvad hun har drømt.

¤

De andre er allerede i huset, da hun dukker op med Beatrice. Frederikke er i gang med at drikke de første Smirnoff Ice og Bacardi Breezer, og hun er som sædvanlig i gang med at drille Ira der, som altid, er vred over et eller andet.

Asmod er i gang med at rulle en joint og Dennis ligger som altid på sofaen og sover. Gerry og Levia er opslugte af et eller andet på den bærbare computer, som Gerry har på knæet, mens de deler en af de Bacardi Breezer, som Frederikke har med.

Lucia står i døråbningen et kort sekund og ser pludselig det hele udefra. Det er som om, hun ser en film, som hun om lidt selv skal være med i. Men det er også som om, hun ser det hele med Beatrices øjne. Hun har en fornemmelse af, at de i Beatrices øjne ligner en flok fucking tabere, der roder rundt i et nedslidt og grimt kolonihavehus i en tilfældig forstad et eller andet sted i Danmark.

Lucia kan se, at Beatrices har det ubehageligt over at være der, og en del af hende har lyst til at tage Beatrice i hånden og flygte fra stedet. Men der er også en del af hende, som bliver kold som is, mens hun tænker:

Sådan en forkælet møgtøs, som tror, at hun er højt hævet over os andre. Hun skal ikke bare tro, at hun kan komme her og se ned på os, fordi hun tror, at hun er finere på den end os!

Lucia prøver at skyde de ubehagelige tanker fra sig og hører sig selv sige:

”Hej, alle sammen, jeg har taget en gæst med i dag, mine damer og herrer, må jeg præsentere Beatrice, kald mig bare for Bea, fra Ålborg i Jylland, oppe ved Limfjorden, ikke også, Bea?”

De ser på hende alle sammen, og så skyller latteren gennem rummet som en forfriskende regnbyge, og Beatrice forsøger at grine med.

Lucia ser på Beatrice og peger derefter ud i rummet: ”Jeg må hellere præsentere ”kolonien”, som vi kalder vores sted for. Der har vi Levia, Gerry og Dennis, som du kender fra klassen. Og der har vi Frederikke, Asmod og Ira fra parallelklassen, kan I vinke og sige goddag til Bea, som gerne vil være med til vores ”projektarbejde”.”

Alle griner og råber ”hej” og vinker, og Bea vinker tilbage og forsøger at se glad ud.

Frederikke rækker en Smirnoff Ice til Beatrice: ”Velkommen, Bea fra Limfjorden, og der er mere, hvor det kommer fra, skat.”

En ny latterbølge bruser gennem det lille rum, som er fyldt med gamle, ramponerede møbler.

Asmod tager et sug af sin joint og rækker den til Beatrice: ”Jeg vil også byde dig velkommen, kom og sæt dig her, og fortæl os alt om Limfjorden.”

”Øh, jeg kommer fra Ålborg, som ligger ved Limfjorden,” siger Beatrice og sætter sig ved siden af Asmod på sofaen.

”Det ved vi godt, skat,” siger Frederikke og åbner en flaske Smirnoff Ice og Bacardi Breezer.

Lucia ser på Beatrice og siger hurtigt: ”Du skal ikke tage dig af Frederikke, hun siger ”skat” til alle, ikke også Frederikke skat.”

Frederikke laver trutmund mod Lucia og de to veninder giver hinanden et hurtigt knus.

Gerry og Levia tager et sug af Asmods joint og bøjer sig derefter over Jerrys computer igen.

Lucia ser på de andre og føler sig pludselig som en værtinde, der må sørge for sin gæst: ”Har du ikke lyst til at drikke din Smirnoff Ice?”

Beatrice ryster på hovedet: ”Øh, jeg tror, at jeg må videre.”

Ira ser interesseret på Beatrice: ”Hvor skal du hen?”

Asmod tager et langt sug af sin joint og siger på drevent københavnsk: ”Se, nu snakker de to indvandrere sammen.”

Ira vender sig mod Asmod og siger vredt: ”Hvad mener du med det?”

”Jeg mener ingenting, min ven,” siger Asmod og forsøger at lyde som en indvandrer.

Gerry løfter ansigtet fra computeren: ”Hold nu op med det der pjat, Asmod, det er ikke sjovt.”

”Åh, hallo der, nu blander den tredje indvandrer sig også. Vidste du, Bea fra Limfjorden, at Gerry også kommer fra det store udland, nemlig England?”

Beatrice rejser sig og gør mine til at gå.

”Du går ingen steder, min pige,” siger Frederikke med let sløret stemme.

”Ja, sæt dig nu ned og fortæl lidt om dig selv,” tilføjer Lucia med et drillende smil om læberne.

Asmod rækker sin joint til Beatrice endnu en gang: ”Tag nu et sug, jydepige, og lad være med at være så fise fornem på den, jeg driller jo bare, er du ikke vant til det i Jylland?”

Beatrice smiler usikkert og tager forsigtigt jointen: ”Øh, jeg ryger altså ikke.”

”Det er heller ikke en cigaret, skat, det er en joint,” siger Frederikke og tage en slurk af sin Bacardi Breezer. De andre griner.

Dennis rejser sig op i sofaen og siger: Lad nu være med at være sådan en pussy, Bea, tag for pokker et sug af den joint, så vi kan få fred for Asmod.”

Beatrice tager et forsigtigt hiv af jointen og begynder at hoste voldsomt.

De andre skriger af grin og begynder at råbe:

”Bea, Bea, Bea.”

Frederikke og Levia rejser sig og råber: ”Hun skal også have noget at drikke.”

Inden Beatrice ser sig om, bliver hun holdt fast af Gerry og Dennis.

Lucia tager en Smirnoff Ice og en Bacardi Breezer og siger med højtidelig stemme: ”Jeg døber dig i ...”

Beatrice forsøger at vride sig løs, men nu holder også Ira og Asmod fast i hende, så hun er ude af stand til at bevæge sig.

Frederikke, Levia og Lucia står foran Beatrice med skrævende ben. De sender hinanden et hurtigt blik og ser derefter hånligt på pigen, som kigger op på dem med skræmte øjne.

De fire drenge, Gerry, Asmod, Dennis og Ira, ser afventende på de tre piger, mens de holder fast i Bea.

¤

Lucia vågner med hovedpine og en tung fornemmelse i kroppen. Det er som om, hun slet ikke har sovet, og hun har det som om, hun har sand i hovedet.

Hun ser på uret ved siden af sengen og ser, at det er først på formiddagen. Hun lytter efter. Der er stille i huset. Det bryder hun sig ikke om. Hun tænder for den bærbare computer, fjernsynet og radioen og kommer i tanke om, at det er lørdag. Hendes far er sikkert stået op for længst, han arbejder også altid om lørdagen, og hendes mor er sikkert ude at handle ind.

Lucia rejser sig og åbner vinduet.

En kølig brise strømmer ind i værelset og uden, at hun ved hvorfor, tænker hun, at det er blevet efterår. Luften lugter anderledes, end den gjorde i går, og bladene på træerne har skiftet farve i løbet af natten.

Lucia tænder en cigaret og tænker på, om hun har nogle aftaler i weekenden. Det har hun ikke, men hun plejer altid at finde på noget sammen med Frederikke eller Levia.

Frederikke er nok allerede i gang med at arbejde i vinforretningen. Hun var godt nok temmelig stiv i går i ”kolonien”.

Levia passer sikkert sine to halvsøskende, som hun plejer at gøre om lørdagen, mens hendes far og stedmor er på indkøb. Levia havde været i sit mest bitchede hjørne i går, da de satte hende jyden på plads.

Lucia går ud i køkkenet og ser sig omkring. Pludselig hører hun poter over gulvet, og hendes hund Bella kommer springende.

”Hej, med dig, Bella skattemus, er vi helt alene i huset, os to, og har du fået noget at spise, skal vi lige se efter?”

Lucia går over til den lille terriers madskål i hjørnet af køkkenet og ser, at Bella har spist.

Lucia er egentlig ikke sulten, det er hun aldrig om morgenen, men hun åbner køleskabet alligevel. Der er ingenting, som hun har lyst til. Hun må jo også passe på vægten. De fleste piger i klassen vejer for meget, og det har hun ikke lyst til at gøre. Det er simpelthen så utjekket og usexet.

Lucias mor kommer hjem fra indkøb og ved middagstid kommer hendes far. Det er en fast tradition, at de spiser frokost sammen om lørdagen, hvor Lucias mor dækker et traditionelt dansk frokostbord med pålæg, salater og små lune retter, som hendes forældre deler en øl og en snaps til.

”Nå, prinsesse, har du nogen planer for weekenden?”

Lucia smiler til sin far og ryster på hovedet: ”Næ, ikke specielt.”

Faderen skal lige til at sige noget, da det ringer på døren. Begge forældre ser på Lucia, som rejser sig og går ud i entreen og åbner hoveddøren.

”Dav, jeg er Beatrices far, og du må være Lucia, ikke?”

Lucia nikker overrasket og ser på manden, som kalder sig for Beatrices far. Han ser yngre ud end hendes egen far. Eller måske er det fordi, han bare er mere slank og ser ud til at være i god form.

”Øh, ja, det er mig,” siger Lucia og mærker i et nu en knugende fornemmelse i maven.

”Er dine forældre hjemme?”

Lucia nikker igen og vender sig om og råber: ”Far, der er en, der vil snakke med dig.”

Lucias far kommer ud i entreen og kigger mistænksomt på manden, der står i entreen og snakker med hans datter.

Manden rækker en hånd frem og siger: ”Dav, jeg er Beas far.”

Lucias far tager hånden, mens han tøvende siger: ”Bea?”

”Ja, min datter går i din datters klasse, og der er sket noget, som jeg gerne vil snakke med dig og din kone om.”

”Øh, hvad drejer det sig om?”

Beatrices far gør en gestus mod huset og siger: ”Kunne vi ikke tale sammen et andet sted?”

”Det kommer sandelig an på, hvad det drejer sig om, kammerat.”

Kammerat!

Lucia ser overrasket og usikkert på sin far. Sådan plejer han ikke at snakke.

Beatrices far trækker på skuldrene og siger: ”Det føles lidt mærkeligt at skulle snakke sammen herude, men hvis det er sådan, du foretrækker det, så ok for mig.”

Lucias far kniber øjnene sammen og ser afventende på manden, som står foran ham.

Beatrices far rømmer stemmen og siger: ”Jo, det forholder sig sådan, at din datter har været med til at overfalde min datter.”

Det giver et gib i Lucia.

Lucias far ser først overrasket ud, men så slår han pludselig en høj latter op: ”Den skal du længere ud på landet med, som man siger der, hvor du kommer fra, kammerat.”

”Det tror jeg ikke. Din datter har sammen med seks andre unge krænket min datter i et kolonihavehus i går, og det vil jeg meget gerne snakke med dig og din kone om.”

Lucias far træder et skridt nærmere mod Beatrices far og ser pludselig truende ud: ”Nu skal jeg fortælle dig noget, kammerat. Det kan godt være, at du ikke har styr på, hvad din datter går og laver. Men det har jeg, og jeg kan helt klart fortælle dig, at min datter ikke har været med til det, som du står her og beskylder hende for, vel prinsesse?”

Lucias far vender sig om mod sin datter, som ser på sin far med store skræmte øjne.

Lucia ved ikke, hvad hun skal sige.

Men i samme øjeblik dukker hendes mor op i døråbningen: ”Hvad sker der?”

”Der står en mand her og kommer med en masse latterlige beskyldninger mod vores datter.”

Lucias mor træder ud ved siden af sin mand: ”Hvad drejer det sig om?”

Beatrices far skal lige til at sige noget, da Lucias far med brysk stemme afbryder ham: ”Jeg vil ikke stå her og lytte til den slags latterlige beskyldninger.”

Hvorpå han smækker døren for næsen af Beatrices far. Lucia ved ikke, hvad hun skal sige, da hun bagefter sidder ved frokostbordet med sine forældre, som ser spørgende på hende.

Lucias far sukker og siger: ”Nå, prinsesse, lad mig så høre, er der noget om det, manden sagde?”

Lucia ryster på hovedet, mens hun mærker, hvordan sveden springer frem overalt på kroppen: ”Jeg ved ikke, hvad han snakker om, far.”

”Det er du sikker på, prinsesse, for du ved godt, at jeg ikke vil have, at du lyver. Her i familien fortæller vi altid sandheden, ikke sandt?”

Lucia nikker og mærker, hvordan hjertet hamrer af sted: ”Jo, selvfølgelig, far.”

Lucias mor bryder ind og siger: ”Hvad er det for noget med et kolonihavehus, kender du noget til det, Lucia.”

Lucia ser tvært på sin mor: ”Næ.”

Lucias far smiler afvæbnende og siger: ”Så er den potte vist ude, ikke? Rækker du mig lige silden, skat?”

Lucias mor rækker sin mand silden og siger: ”Men han kommer vel ikke her uden grund, vel? Du er sikker på, at du ikke har hørt noget, Lucia?”

Lucia ser forbi sin mors insisterende blik, og skal lige til at sige noget, da hendes far bryder ind: ”Prinsessen har sagt, at hun ikke kender noget til det, og så er den vist ikke længere, vel?”

Lucia ser lettet på sin far, men hun har samtidig en mærkelig fornemmelse i kroppen. Det føles forkert at lyve for hendes forældre, men det har hun jo gjort så mange gange før. Hvordan kan forældre være så naive? Har de ikke været unge selv?

Lucias far kører ud til den villa, som hans firma er i gang med at bygge, og Lucia hjælper sin mor med at tage af bordet. Hvis hun kender sin mor ret, vil hun snart begynde at bore i det, som Beas far snakkede om.

Lucia lukker køleskabet.

”Skal vi ikke lige snuppe en kop te sammen,” siger hendes mor med den søde og indladende stemme, som betyder, at hun nu skal pumpes for oplysninger.

Lucia sender sin mor et træt smil: ”Åh, jeg tror lige, at jeg lægger mig lidt, det har været en anstrengende uge, ikke?”

Hendes mor ler: ”Jamen, herregud, pigebarn, du er jo ung og burde være fuld af energi, hvad vil du gøre, når du bliver en gammel tante på min alder?”

Lucia skal lige til at svare igen, men hun trækker på skuldrene og går ind på sit værelse.

For pokker, hvad nu?

Lucia tager sin mobil og ringer til Levia: ”Hendes far har lige været her, har han også været hos dig?”

Levia: ”Ja, han har lige været her.”

”Shit.”

”Ja, shit.”

De fniser.

Lucia: ”Hvad gjorde du?”

”Jeg benægtede selvfølgelig.”

De fniser.

Lucia: ”Det er jo ord mod ord, ikke?”

”Hm.”

”Og hvis vi alle sammen benægter, ikke?”

Levia: ”Jeg ringer rundt, ikke?”

”Ja, gør det.”

Lucia kan næsten ikke få vejret bagefter. Tænk sig, at Beatrice har sladret til sine forældre. Hun kunne jo bare have drukket den Smirnoff Ice, som Frederikke tilbød hende. Eller have taget et par ordentlige sug af Asmods joint, og ikke det forsigtige sug, som hun tog. Så var der aldrig sket noget. Så var hun tværtimod blevet en af dem.

I stedet skulle hun spille hellig og uskyldig og få dem til at føle sig dumme, beskidte og mislykkede.

Sådan en dum tøs.

Hun havde fået, som fortjent, og en ting var i hvert fald sikker, hun ville aldrig blive en del af klassen.

Det skulle hun personlig sørge for, at hun aldrig blev.

GERRY

Gerry sukker og tager logbogen frem.

Han skulle have skrevet i den for længst, men nu går den ikke længere. Claus har haft fat i ham igen.

”Har du fået skrevet i logbogen, Gerry?”

Han havde løjet og sagt: ”Ja, ja, Claus, jeg er i fuld gang.”

Gerry hader logbogen.

Claus har sagt, at det er deres helt personlige bog, som de vil få stor nytte og udbytte af.

Stor nytte og udbytte af!

Til hvad?

Gerry forstår det ikke.

Det er en tøseting at skrive dagbog. Eller logbog, som Claus hele tiden understreger, at det er.

”Det er ligesom en styrmand på en båd, som skriver ned, i hvilken retning skibet sejler.”

Men han er ikke en båd, og han aner ikke i hvilken retning, han sejler. Hvorfor er det så vigtigt at vide det? Han har i hvert fald ikke behov for at vide, hvor han er på vej hen, og han hader tanken om at skrive om sig selv. Men nu er der ingen vej udenom.

Gerry tager en kuglepen.

Det føles totalt kikset at skulle skrive i hånden. Han er vant til at skrive på computeren. Eller en sms på mobilen. Men Claus' evige omkvæd er, at ethvert menneske har sin helt egen skrift, sit personlige udtryk og aftryk, som han kalder det for.

Claus har sagt, at man skal forestille sig, at man skriver til en person, som man ikke kender, og som heller ikke kender en.

Men det er jo Claus, som skal læse det, han skriver, og han kender Claus, ligesom Claus kender ham. De er lærer og elev, så det er sådant et slags skuespil, som de opfører for hinanden.

Gerry sukker og skriver.

Kære Logbog

Jeg ved ikke, hvad jeg skal skrive, men jeg må vel se at komme i gang, så jeg kan få det overstået. Bare det at skrive ”Kære Logbog” føles fjollet.

Jeg hedder Gerry Frawley, og jeg er en helt almindelig dreng på 16 år. Kan man skrive sådan? Kan man sige, at man er helt almindelig, når man hedder Gerry Frawley og bor i Brønshøj i Danmark? Nej, vel, men det er fordi, min far er englænder. Han hedder Andrew Frawley, og han bor i Liverpool i England.

Min mor siger, at jeg ser meget engelsk ud, fordi jeg ligner min far, og det gør jeg måske også. Min far er sorthåret, og det er jeg også, og så er han meget bleg. Han har i hvert fald en meget hvid hud, og det har jeg også. Han er lille og spinkel, og det er jeg også. Jeg ved egentlig ikke, hvorfor jeg skriver det, men nu har jeg gjort det.

Jeg bor på Ærtevej 12 B. Vi bor på 3. sal i en etageejendom, hvor der er tre etager, så vi bor øverst oppe. Jeg bor sammen med min mor og min halvbror Brian. Vi bor til leje, og der er ikke ret meget plads i lejligheden. Jeg deler værelse med Brian, og så har min mor et soveværelse, og så har vi en stue.

Jeg vil selvfølgelig gerne have mit eget værelse, sådant et rigtigt stort et, men det er ok at dele det med Brian. Han er flink nok, og han går i fjerde klasse på skolen. Brians far hedder John Vinge, og han er postbud.

Jeg ved ikke, hvorfor jeg skriver det her, Claus, men nu ved du, at min halvbror Brians far hedder John Vinge og er postbud. Det er min mor også. Det var der, de mødte hinanden, men de er ikke sammen mere.

Gerry stopper med at skrive. Det føles fjollet at sidde her og skrive, når det er det andet, han tænker på.

Det der skete i ”kolonien” tidligere på dagen.

Det var jo helt vanvittigt, og han kan stadig ikke tro, at det er sket. Det er som om, at det er noget, han har drømt. Men han var jo selv med til det. Han var selv en del af det. Lige nu er det svært at forstå, men sådan er det.

Gerry fortsætter med at skrive.

Jeg ser ikke min far ret ofte. Han bor jo langt væk, og det har han altid gjort. De mødte hinanden på en ferie. Det var på Mallorca, og de har aldrig boet sammen. Men min mor har altid sørget for, at jeg har set min far. Det gør jeg som regel en eller to gange om året.

Min far har sin egen familie. Hans kone hedder Katie, og de har tre børn, så jeg har fire halvsøskende i alt. De er alle yngre end mig, så jeg er den ældste.

Min far er ejendomsmægler, og Katie var sekretær i hans firma. Men nu går hun derhjemme, og passer det hele. De bor i et stort hus i udkanten af byen, hvor der er masser af plads. Når jeg er der om sommeren, har jeg mit eget værelse, og det er dejligt. Jeg har nogle gange tænkt på, hvordan det ville være at bo sammen med min far. Det vil nok være meget anderledes end at bo i Brønshøj. Først og fremmest fordi, man taler engelsk i Liverpool, og selv om jeg ikke er ret god i skolen, så er jeg i hvert fald ret god til engelsk, ikke? (ha-ha).

Men den største forskel ville nok være, at min far har mange flere penge, end min mor har. Min fars børn har alting, synes jeg. Det kan jeg godt savne, for min mor har aldrig penge. I hvert fald ikke penge nok. Det snakker hun evig og altid om. Vi må spare, unger, siger hun. Hvis jeg brokker mig, så griner hun altid og siger, at jeg er grådig efter ussel mammon. Det er sådan en typisk voksenmåde at snakke uden om, når man ikke ved, hvad man skal sige til sit forsvar.

Døren går op, det er Brian.

”Mor siger, at jeg skal i seng nu.”

Gerry ser op: ”Er det i orden, at jeg skriver lidt?”

”Hvad skriver du?”

Gerry trækker på skuldrene: ”Det er noget til skolen.”

”Er det skægt.”

Gerry ryster på hovedet. Brian lægger sig i sengen og lidt efter kan Gerry høre, at han sover. Det er en tryg lyd at høre Brians vejrtrækning. Selv om Gerry kan være sur og vred over, at han ikke har sit eget værelse, så har ham og Brian det faktisk rart sammen.

Men det værste er, at han ikke kan tage kammerater med hjem. Det ville være for pinligt at sige, at han deler værelse med sin lillebror. Gerry er sikker på, at alle de andre i klassen har deres eget værelse, hvor de kan gøre lige, som det passer dem. Det kan han ikke, fordi Brian også skal være der.

Mon også at ... Beatrice har en lillebror? Eller en lillesøster, eller en storesøster og storebror?

Jeg ved faktisk ikke noget om hende. Kun at hun kaldes for Bea, og at hun kommer fra Ålborg, og at hun snakker jysk. Det er første gang, jeg har mødt en jyde.

Gerry smiler ved tanken.

Han har aldrig snakket med Beatrice. De har kun sagt ”hej” til hinanden et par gange. Men hun virker til at være flink, og er meget anderledes end de andre piger i klassen. Hun er ikke med i en gruppe, og hun fedter ikke for Lucia, som de andre piger gør.

Det har altid været sådan blandt pigerne, at det er Lucia, som bestemmer. Sådan har det været siden børnehaveklassen, og der har aldrig været nogen, som har truet hendes position. Hvis hun begynder at gå i en bestemt slags sko, så begynder de andre piger også på det. Hvis hun begynder at gå i en bestemt slags tøj, så begynder de andre piger også at gøre det. Hvis hun begynder at lytte til en bestemt musik, så begynder de andre også at gøre det.

Sådan har det altid været.

Gerry tænker på alle de gange, hvor der har været intriger mellem pigerne. Det har været skrig, skrål og gråd, og Claus har måttet snakke med den ene og den anden for at få det hele til at falde til ro, mens drengene har set uforstående til.

Jeg har aldrig fattet det. Jeg kan simpelthen ikke forstå, hvad der sker mellem pigerne. Sådan er det slet ikke mellem os drenge. Vi har aldrig haft en leder. Eller en, som bestemmer det hele. I hvert fald ikke på den måde.

Selv har Gerry aldrig haft én speciel kammerat eller én særlig god ven. Det har mest handlet om, hvad han gik op i her og nu. Om det er fodbold, som han er ret god til, og som han også ser meget på tv. Især ”Champions Leauge”. Hans favorithold er selvfølgelig ”Liverpool”, som han har været til flere kampe med sammen med sin far.

Selv spiller Gerry i den lokale boldklub ”FIX”, som holder til ved Pilesvinget, nede ved mosen. Han har spillet i ”FIX” siden han var lille. Han har overvejet at melde sig ind i Brønshøj Boldklub, men de træner og spiller kamp i Tingbjerg, som ligger et stykke væk. De fleste på holdene er indvandrere, hvilket han ikke er helt vild med, hvis han skal være ærlig. De har en måde at være på, som han ikke rigtig forstår, og som godt kan gøre ham lidt utryg og bange.

Alle dem, han spiller på hold med i ”FIX”, kender han fra kvarteret, hvor de er vokset op sammen, så det føles meget mere rart og trygt. Hans mor har også altid syntes godt om ”FIX”, fordi han kan cykle derhen på fem minutter, på sikre veje, som hun udtrykker det.

Selv om Bea kun har gået i klassen i kort tid, så er det tydeligt, at hun er anderledes. Det er som om, at hun er sin egen. Hun har i hvert fald ikke fået en bedste veninde endnu. Eller tilhører en gruppe, og hun har ikke gjort noget for at indynde sig hos Lucia og Levia, som blev Lucias bedste veninde, da hun kom i sjette klasse, og de begyndte at kalde sig for LL.

Det er måske derfor, at det gik galt i ”kolonien?”

Er Beatrice sådan, som hun er, fordi hun kommer fra Jylland. Eller er det fordi, at hun er den, som hun er?

Er jeg også mig selv? Er jeg også min egen? Altså mig selv, og hvad vil det sige, at være sig selv?

Det var kommet helt bag på Gerry, da LL pludselig stod foran ham og spurgte, om han ikke ville med i ”kolonien”. Han var blevet rød i hovedet og total forfjamsket, fordi han vidste, at det betød, at LL havde udvalgt ham til at være med i deres gruppe. Gerry havde aldrig forstået, hvorfor LL havde inviteret ham.

Han havde bagt på Levia et stykke tid, og måske havde hun lagt mærke til, at han gjorde det, og at han ikke kunne lade være med at kigge på hende hele tiden.

¤

Det er en fast tradition, at de mødes i ”kolonien” om fredagen efter skoletid. Han følges med Dennis og Levia, og da de kommer derned er de andre allerede kommet.

Asmod, Ira og Frederikke fra parallelklassen.

”Velkommen i klubben, drengser og pigser,” siger Frederikke og kaster et par Smirnoff Ice og Bacardi Breezer over til dem.

”Har du din bærbare med, Gerry?”

Jeg elsker den måde, som Levia siger mit navn på.

”Øh, ja.”

Levia smiler og ser mig i øjnene: ”Jeg skal lige tjekke noget på Facebook, er det i orden?”

Jeg tænder for min bærbare computer.

Hun sætter sig tæt ved siden af mig. Jeg kan lugte hendes hår og parfume. Lugtene gør mig næsten svimmel, mens jeg finder en forbindelse til Internettet, så jeg kan logge på Facebook.

Pludselig går døren op, og Lucia træder ind i rummet sammen med ... Beatrice ... den nye pige i klassen.

Jeg ser overrasket på de to piger, og det kan jeg se, at Levia også gør. Der glider ligesom en hinde over hendes ansigt, da hun ser Lucia sammen med Beatrice.

Lucia træder ind i rummet og siger med høj og dramatisk stemme: ”Hej, alle sammen, jeg har taget en gæst med i dag, mine damer og herrer, må jeg præsentere Beatrice, kald mig bare for Bea, fra Ålborg i Jylland, oppe ved Limfjorden, ikke også, Bea?”

Jeg kan ikke lade være med at le. Det er typisk Lucia at være centrum for det hele. De andre griner også, selv Levia, selv om det er på en anstrengt måde.

Beatrice forsøger også at grine med, men det virker kunstigt og påtaget.

Lucia ser ud til at nyde situationen.

Hun har et drillede smil om læberne og peger på os andre og siger: ”Jeg må hellere præsentere ”kolonien”, som vi kalder vores sted for. Der har vi Levia, Gerry og Dennis, som du kender fra klassen. Og der har vi Frederikke, Asmod og Ira fra parallelklassen, kan I vinke og sige goddag til Bea, som gerne vil være med til vores ”projektarbejde”.”

Selv om jeg ikke har lyst, kan jeg ikke lade være med at vinke til Bea og råbe ”hej”. Men jeg føler mig dum og fjollet, mens jeg tænker på, hvad Lucia egentlig har gang i. Hvad er hun ude på?

Selv om vi alle sammen griner og råber, så er der også en ubehagelig stemning lige under overfladen. Men jeg kan ikke finde ud af, hvad den går ud på. Jeg er i stedet optaget af, at jeg sidder helt tæt sammen med Levia og kigger på Facebook, hvor hun skal tjekke et eller andet.

Frederikke skal altid klovne lidt, så hun rækker en Smirnoff Ice til Beatrice: ”Velkommen, Bea fra Limfjorden, og der er mere, hvor det kommer fra, skat.