BERTILL NORDAHL

TARZAN i DAMEJUNGLEN

NIELSENS

Copyright © Bertill Nordahl 1995/2012

TARZAN I DAMEJUNGLEN

af Bertill Nordahl

Omslagstegning: Jan Solheim

Tilrettelæggelse: Bertill Nordahl

2. udgave, 7. oplag, Østerbro 1998

Ebogsproduktion: Narayana Press

ISBN: 978-87-89900-89-6

Distribution: DBK & Forlaget Nielsens

Forlaget Nielsens

Brønshøjgårdvej 4

2700 Brønshøj

Tlf. 40 29 34 92

Bertill Nordahl kan kontaktes via forlaget Nielsens eller:

E-mail: bertill@bertillnordahl.dk

Hjemmeside: www.bertillnordahl.dk

Indhold

Forside

Titelside

Kolofon

Et forord til forordet

Forord

Prolog

Vi hader gogger

Indledning

Drengens psyko-sexuelle udvikling

Når kønnets 10-øre falder

Afstand til det kvindelige

Oh, at være en robot

Drengens sexuelle identitet

Drengen bliver en mand

Fangenskabet i matriarkatet

Hvordan skabes en piges identitet?

De mandlige pædagoger og kantløsheden

Kun en far kan gøre sin søn til mand

De danske fædre

Workaholic-faderen

Gople-faderen

Problemer for samfundet

Rambodrengen

Pigedrengen

Den gode, stærke, harmoniske dreng

Mænd og orlov

Fædre-orlov
(forældre-orlov)

Forældre-orlov
(barsels-orlov)

Børnepasnings-orlov
(0-9 årige børn)

Sverige

Norge

Finland

Island

Orlov reserveret faderen
(høj økonomisk kompensation)

Orlov reserveret moderen
(høj økonomisk kompensation)

Orlov, hvor forældrene frit kan vælge hvem der skal holde orlov
(lavere økonomisk kompensation)

Institutionsverdenen som køn

Mand med moderlig stil

Moderlig stil

Samfund i kønsmæssig splid

Fars lov, Mors lov

Grådighed og skamløshed

Den danske “familie”

De unges protest

Ingen brugbare forbilleder

Pædagogen som køn

20 påstande om kvindelige pædagoger

20 påstande om mandlige pædagoger

Drenges leg og venskab

Drenges leg

Status mellem drengene:

Konflikter løses ved:

Det lærer drengen:

Drengens leg medfører:

Pigernes leg

Status mellem pigerne:

Konflikter løses:

Pigerne lærer:

Pigernes leg medfører

Drengen i institutionen

Udsagn om drengene

Udsagn om pigerne

En drengs psykologi

Den indre, sårede dreng

Den Guddommelige Dreng

Tyrannen I Barnestolen

Den Pjokkede Prins

Den Fremmelige Dreng

Den Bedrevidende Trikster

DummePeter

Den Ødipale Dreng

Mors Dreng

Drømmeren

Helten

Det Opblæste Bøllefrø

Kujonen

Forslag til forandring

Den kvindelige pædagog

Dronningen

Elskerinden

Krigerkvinden

Troldkvinden

En kvindes indre mand

Arnold-laget

Harrison-laget

Mandela-laget

Gandhi-laget

En kvindes 4-dobbelte spring

Den mandlige pædagog

Eva-laget

Helena-laget

Maria-laget

Sofia-laget

Brugsanvisning

Maskulinitet som indre nødvendighed

Mandens 4-dobbelte spring

Hvordan gør man?

Aktiv imagination,

Påkaldelse,

At bede,

“Som om”,

Personlig og faglig udvikling

En halv pædagog – en hel pædagog

At mætte kønnet

A

B

C

D

E

F

Drengeslagsmål

Ingen indblanding, tak!

Handling skaber forvandling

Litteratur

Anvendt litteratur

Supplerende litteratur

HVEM ER BERTILL NORDAHL?

BØGER AF BERTILL NORDAHL

Et forord til forordet

Den eneste sikre konstant i tilværelsen er forandring, og sådan er det også inden for bogbranchen, hvor alt står i e-bogens tegn. Det betyder, at man som forfatter og forlægger må tage sine gamle fysiske bøger og udgivelser op til overvejelse:

Skal den og den bog med på “den digitale motorvej”, hvor alt tyder på, at bogens tid som fysisk fænomen er ved at rinde ud.

En af de bøger, som dukkede op, da jeg tænkte på min egne bøger, var Tarzan i damejunglen fra 1995. Det er en bog, som har en stor betydning i mit liv som forfatter, foredragsholder og forlægger.

Det var nemlig med denne bog, at jeg så at sige fik mit folkelige gennembrud som forfatter og kønsdebattør i Danmark, fordi jeg i et nu var i alle medier; aviser, magasiner, ugeblade, radio og tv, hvor jeg måtte gøre rede for mine synspunkter.

Ligesom bogen også betød mit gennembrud som foredragsholder, fordi jeg på baggrund af Tarzan i damejunglen holdt rigtig mange foredrag – og som forlægger af forlaget Nielsens blev det min første veritable bestseller med et meget stort salg.

Jeg havde ikke læst bogen i mange år, da jeg besluttede at genlæse den for at se, om den var værd at udgive som e-bog. Det var med en vis tøven, at jeg satte mig til rette i min læsestol, men hurtigt var jeg suget ind i bogens univers, hvor jeg med det samme kunne høre min egen foredragsstemme – og efter endt læsning havde jeg en rigtig god og tilfreds følelse indeni.

Ligesom jeg også godt kunne forstå, hvorfor den i sin tid var blevet en bestseller: At læse bogen er som at drikke klar koldt kildevand, når man er tørstig – og jeg tror, at bogen var en stor øjenåbner og ahaoplevelse for mange mennesker, når det gælder de to køns forskellige tilgange til verden.

Så her er den, nu også i en digital udgave, og selv om bogen er fra 1995 og således er 17 år gammel i skrivende stund, så slår det mig efter endt læsning, at den stadig, når det gælder drengenes situation i institutionsverdenen, er uhyggelig og skræmmende aktuel.

Og de to køn, ja, det er en uendelig og evig aktuel historie og udfordring, god fornøjelse med læsningen.

Bertill Nordahl,

Skoghult, marts 2012.

Forord

Jeg er rejsende i køn.

Sådan begyndte min bog, HANKØN I SKOLEN, som udkom i april 1994. Disse ord må siges at være sande, idet jeg ikke har bestilt andet siden da, end at rejse land og rige rundt og fortælle om, hvordan jeg opfatter drengenes og mændenes situation i den kvindedominerede institutions- og skoleverden.

I foråret 1995 holdt jeg bl.a. en del konferencer landet over med titlen TARZAN I DAMEJUNGLEN, hvor de deltagende pædagoger og lærere fik udleveret en bog med konferencens titel. Jeg valgte ikke at udgive bogen, fordi den var skrevet specielt med henblik på konferencerne. Til min overraskelse og glæde har der siden konferencernes afslutning været en så voldsom efterspørgsel på TARZAN I DAMEJUNGLEN bogen, at den nu er udsolgt. Samtidig er der mange, der har spurgt, hvorfor jeg ikke udsender den som “officiel” bog, så den kan blande sig i den offentlige debat, der pågår om drengenes situation i institutions- og skoleverdenen.

Jeg har taget dette forslag til mig og udsender nu nærværende bog, som bygger på konferenceudgaven af TARZAN I DAMEJUNGLEN samtidig med, at jeg har tilskrevet de nye indsigter og erkendelser, som jeg har gjort undervejs i min odyssé i damejunglen. Herudover er der tale om en delvis omredigering af det oprindelige materiale, således at der er tale om en ny bog.

TARZAN I DAMEJUNGLEN uddyber og bygger videre på de temaer, som blev anslået i HANKØN I SKOLEN. Hvor HANKØN I SKOLEN omhandler folkeskolen, så behandler nærværende bog institutionsområdet.

I HANKØN I SKOLEN gennemgik jeg en mands psykologi, hvor jeg i nærværende bog gennemgår en drengs psykologi. De 2 bøger kan derfor ses som en samlet gennemgang af maskulinitetens forskelligartede udtryk. Ligesom jeg i denne bog, på opfordring af mange kvindelige pædagoger, også skriver om de 4 lag i kvindeligheden.

Derfor kan de 2 bøger ses som en helhed, et samlet bud på drengenes og mændenes situation i institutions- og skoleverdenen, og hvad jeg mener, at man kan gøre for at forbedre den ulykkelige situation – for begge køn.

For mig at se sker der i denne tid en stille revolution inden for in-stitutionsverdenen, fordi flere og flere kvindelige pædagoger får forståelse for, hvad det gør ved drengene og pigerne dagligt at opholde sig i en verden, hvor kvinder som køn fylder så meget og er så altdominerende.

Som mand er det befriende at møde kvinder, som har styrke og mod til at reflektere over deres eget køn og derigennem få den indsigt, som mænd har været nødt til at erhverve sig gennem de sidste 30 års kønsdebat; nemlig den, at et køn selvfølgelig bliver mere end problematisk, når det fylder scenen og ikke får modspil af det andet køn.

Samtidig med, at flere og flere mandlige pædagoger får øjnene op for, hvor livsvigtigt det er for drengene, pigerne og de kvindelige pædagoger, og ikke mindst for deres egen skyld, at de udfolder en voksen, livfuld og potent maskulinitet i det daglige arbejde i institutionerne.

Forståelsen for vigtigheden af synergi – at kønnene skal samvirke og være større tilsammen, end de er hver for sig – breder sig som ringe i vandet; samtidig med, at jeg også hos de mandlige og kvindelige pædagoger mærker en decideret længsel efter at mødes med det andet køn på en ordentlig og ligeværdig måde.

Der er en verden til forskel på at se hinanden som venner i stedet for som fjender, som medspillere i stedet for modspillere; der er en verden til forskel på at rumme hinandens forskelle med ømhed og se dem som udfordringer, i stedet for at se dem som irritationer og provokationer.

Der er en verden til forskel på at lade sig berige af hinanden frem for at bekrige hinanden.

Til sidst en stor tak til kursuskoordinator Svend Åge Madsen, Jydsk Pædagog Seminarium, Århus, og fritidspædagog og fællestillidsrepræsentant for BUPL i Helsingør, John Langford, for kritisk gennemlæsning af manuskriptet.

Og endelig en varm tak til de mange mennesker i vuggestuer, børnehaver, fritidshjem, juniorklubber, skolefritidsordninger, folkeskoler, amtscentraler og seminarier, som har haft lyst til at høre på mig. Et stort privilegium, som jeg er taknemmelig for og ydmyg over.

Bertill Nordahl,

Landlyst, Samsø, august, 1995.

Prolog

Vi hader gogger

Engang i sidste halvdel af 1980-erne havde jeg følgende oplevelse: En fredag eftermiddag, en stopfuld, søvnig bus, bagest i bussen en flok drenge i 15-16 års alderen. Pludselig begynder drengene at råbe taktfast i kor: Vi hader gogger, vi hader gogger. I et nu vågner bussen, alle ser sig forvirret omkring. Hvad sker der? En kvinde vender sig harmdirrende og råber: Hvad er der i vejen med pædagoger? En tordnende latterbølge, efterfulgt af en byge ‘fingre”, vælter ned over hende.

Indledning

Jeg har to børn, som nu er 12 år og 16 år, men jeg husker stadigvæk, hvordan det var at aflevere dem i vuggestue og børnehave. Det var en stærk oplevelse af flere grunde: Først og fremmest lugtede der voldsomt af børn og ikke mindst af kvinder, hvilket jo nok er en kombination, som kan vælte de fleste mænd. Og så havde jeg denne følelse af, at alt var udpræget kvindeligt: Farverne, lyse og pastelagtige; hele æstetikken, med denne mageløse læggen vægt på 117 detaljer.

Resultat: Et sødt, blødt, nuttet univers uden kanter og modsætninger og noget at støde sig på. Et sted, som vil give 9 ud af 10 mænd koldsved og klaustrofobiske fornemmelser i løbet af få sekunder. Også mig, og som de fleste andre mænd afleverede jeg mine børn ret hurtigt, mens jeg med et jaget blik så mig om efter en hurtigt måde at komme ud af dette kvælende, omsluttende univers, som truede med at tage livet, eller i hvert fald vejret, fra mig.

Samtidig med, at den ene mor efter den anden arriverede og gav sig goood tid til at aflevere ungen og tydeligvis følte sig godt tilpas. Ja, hjemme, vil jeg næsten sige, fordi de befandt sig i deres egen verden, det kvindelige univers. Helt bogstaveligt talt ved, at personalet, stort set, bestod af kvindelige pædagoger og pædagogmedhjælpere. Hertil som sagt de fysiske rammer, som i den grad signalerede feminitet. Samt samtaleformen: blød, lavmælt og indfølt. Samværet: sociale rundkredse med dynger af ord og konfliktløsninger: Kaskader af ord, som væltede over børnene. Alt i alt, et kvindeligt univers, som nok kan sætte en og anden dreng/ mand/far til vægs.

Jeg troede længe, at det måtte være en gevinst for drengene at færdes i dette kvindelige univers, fordi de helt klart måtte få god kontakt med deres kvindelige side. Jeg så i ånden en ny generation af følsomme drenge vokse op, som var meget mere bløde og sociale og indlevende og intuitive og forstående og procesorienterede end min egen generation, der var vokset op og opdraget i skyggen af de sidste mænd, som stadig troede, at de tilhørte det hellige patriarkat.

Derfor var min overraskelse stor, da jeg ofte blev mødt af en institutionsvirkelighed, hvor drengene bogstavelig talt klatrede rundt på væggene og loftet og på gulvet, alt mens de udfoldede en adfærd, som man ikke med nogen ret kunne betegne som værende blød og følsom og indlevende og intuitiv. Og da slet ikke social.

Tværtimod var der et anstrøg af “survival of the fittest” over det hele, alt mens de kvindelige pædagoger enten sad med tungt hængende skuldre – de havde givet op – eller med jævne mellemrum fløj op som trolde af æsker og for over drengene, som de med høje, skingre stemmer hældte kaskader af ord over, alt mens drengene så uforstående på dem.

Kort tid efter kunne man så se pædagogen luske tilbage til sin stol med et udtryk i ansigtet, som fortalte, at hun ikke rigtig vidste, hvad der var sket eller hvorfor hun havde reageret som hun havde gjort. Hvorefter drengen gik i gang med at gentage det, som han lige var blevet skældt ud for!

Der gik lang tid inden 10-øren faldt hos mig, og jeg forstod, hvorfor drengene reagerede som de gjorde. De følte sig ganske enkelt så fortabte i damejunglen (= 91% af pædagogerne i institutioner er kvinder), at de igen og igen måtte repetere en abeagtig Ramboadfærd for at overbevise sig selv og omgivelserne om, at de var rigtige drenge.

Selv om ovenstående oplevelser ligger nogle år tilbage, så har jeg fået dem bekræftet igennem det sidste års tid. Den megen omtale, som min bog, HANKØN I SKOLEN, har fået, har nemlig bl.a. medført, at jeg har haft kontakt med en del vuggestuer, børnehaver, skolefritidsordninger, juniorklubber og fritidshjem, som har været interesserede i at høre, hvad jeg havde at sige om drengenes situation i institutionsverdenen.

Vi hader gogger-drengene i bussen er nu blevet til unge mænd i begyndelsen af 20-erne. De har, sammen med masser af andre drenge i Danmark, en ting til fælles: De har, som de første børn i Danmark, taget hele turen gennem institutionerne sammen: Vuggestuen, børnehaven, fritidshjemmet, skolefritidsordningen, klubben, folkeskolen … Med det til følge at de, fra de blev født og til de forlod folkeskolen som 16-17 årige har levet som fanger i matriarkatet. Spørgsmålet er selvfølgelig ikke, om det har påvirket dem og om de har taget skade af det. For selvfølgelig har de det, fordi begge køn altid vil tage skade af at befinde sig i en sammenhæng, hvor det ene køn så helt og aldeles dominerer scenen. Derfor er et af de spørgsmål, som skal besvares i nærværende bog, hvordan drengene tager skade af det daglige ophold i damejunglen.

Hvordan forholder pædagoger sig til denne problematik? Er de bevidste om den? Tager de den alvorligt? Har den indflydelse på deres pædagogik? Det er min erfaring, at pædagoger, groft set, forholder sig på 1 af 3 måder, når de præsenteres for, hvordan mange drenge oplever det daglige ophold i matriarkatet.

Der er dem, som giver udtryk for, at de umulige drenge er provokerende og udisciplinerede, fordi de er dårligt opdraget hjemmefra. Den slags pædagoger forholder sig til disse drenge på samme måde, som en del mennesker forholder sig til vold i samfundet: Der skal mere politi på gaden, så går det nok! Overført til institutionsverdenen: Drengene skal bare holdes nede med fast hånd, så går det nok!

Den slags pædagoger er også tilbøjelige til at opfatte drengenes modstand mod kvindelige normer som noget personligt. De har en moraliserende holdning og mener at drenge er uartige med vilje.

Sådan en holdning kan ikke bruges til noget som helst konstruktivt. Den fastholder nogle rigide mønstre og skaber ikke forandring og vækst. Pædagoger af denne type ser ikke, at drengenes adfærd/opførsel er symptom på det fænomen, at institutionsverdenen er et næsten entydigt kvindeunivers. En damejungle, som en lille Tarzan nok kan fare vild i!

Den næste gruppe er de pædagoger, som allerede har opdaget, at det giver problemer, at der er så få mænd ansat i institutionerne. Og som er klar over, at drengenes adfærd skal forstås i lyset af det forhold.

Endelig er der den 3. gruppe, som befinder sig mellem de to første: Det er de pædagoger, som bliver noget målløse, når de hører om, hvordan mange drenge har det ved at være sammen med dem hver dag. Det har de aldrig tænkt på!

Denne gruppe er absolut den mest talstærke. Disse pædagoger skal så at sige have pudset deres kønsbriller. I den forbindelse har jeg ofte tænkt på, at pædagogerne skulle prøve at arbejde på en rigtig mandearbejdsplads et par måneder.

Så ville de også få følelser på sagen og derefter styrte tilbage til deres institution og lave om på 117 ting, så drengene også kan være der.

Det er uacceptabelt for drengene og pigerne at være omgivet af kønsmæssigt uopmærksomme og ubevidste pædagoger.

Drengens psyko-sexuelle udvikling

Et menneskes køn er afgørende for dets liv. Der er meget stor forskel på det liv, der venter en nyfødt dreng og det, der venter en nyfødt pige. Som vores kultur er (i den vestlige, industrialiserede verden) fødes man som kvinde, mens man skal blive til en mand. Man skal bevise, at man er maskulin. Mange gange betyder det, at man skal bevise, at man er ikke-kvindelig. Maskulinitet defineres i modsætning til kvindelighed.

Barnet fødes ind i en verden, hvor alt er kønnet. Men det paradoksale er, at barnet ikke ved, hvilket køn det har, når det bliver født. Mens barnet ligger der i vuggen og er ubevidst om sit køn, så forholder omgivelserne sig til det som køn. Lige fra måden, der bliver snakket til det på, de farver det iklædes til den måde, som det holdes.

Alle den slags ting er for længst videnskabelig dokumenteret: Man snakker mere højlydt, stringent og fast til et drengebarn, holder ham fastere og mere bestemt og giver ham mørkere farver på end pigen, som iklædes lyse farver. Hertil kommer så alle de bevidste og ubevidste forventninger, man kan have til et drengebarn: Er det en kommende professionel fodboldspiller, et computergeni eller en dygtig forretningsmand, der ligger der og kigger så kækt på en?

Det er i det hele taget tankevækkende, at mens hele omverdenen forholder sig til det nyfødte og lille barn som et kønnet væsen, ja, så ved det lille barn ikke, hvilket køn det har. Barnet har identitet som intetkøn i en kønnet verden.

Når kønnets 10-øre falder

Først omkring 2 års alderen falder kønnets 10-øre for barnet, idet kønsidentiteten begynder at blive dannet i denne alder. Når barnet opdager, at der findes to køn, og at det tilhører det ene, som enten er det samme eller forskelligt fra moderens, vil det gøre alt for at give denne forskel mening og skabe orden i det kaos, som opstår ved denne pludselige indsigt. Barnet bliver medskaber i den proces, det er at skabe identitet omkring sit køn.

Det interessante ved kønssocialisering er, at det er en proces, som både går udad og indad i det enkelte menneske. Der er dels tale om en tilpasning til samfundets normer, krav og forventninger til kønnene, men der er også tale om en proces, som er identitets dannende og dermed grundlæggende nødvendig. Hvis man udelukkende anlægger en sociologisk synsvinkel på køns-socialiseringen, forsvinder denne afgørende dobbelthed i processen. Det sidste har betydet, at der har været en tendens til at se individet som et offer for sit køn: En kønsrolle var noget, som man fik påført udefra. I dag ved man, at der er tale om en langt mere kompliceret og nuanceret proces, hvor det enkelte individ i høj grad selv er medskaber af sin kønsrolle.

For drengen er det et chok at opdage, at mor og han er adskilt af/i hvert sit køn. Denne første eksistentielle konflikt håndterer drengen ved at lægge afstand til den svigefulde mor og drage ud i den store verden med de fleste drenges (og voksne mænds) sten i skoen som resultat: Du er alene derude, du kan kun regne med og stole på dig selv.

Hermed er Lucky Luke, som selvstændig, selvtilstrækkelig, autonom asfaltcowboy på gaden. En uheldig bivirkning i denne proces med at afgrænse/adskille sig fra det moderlige ophav er skabelsen af de fleste drenges og mænds klassiske angst for nærhed og intimitet. Hvilken kvinde kender ikke til det?

Drengens kønsidentitet, det jeg kalder for Lucky Luke-syndro-met, skabes altså som en negation til hans mor, som er symbol på det kvindelige. Med andre ord: For at få sin kønsidentitet anerkendt af omverdenen og sig selv må drengen bevise:

at han ikke er en pige/kvindelig (= som sin mor)

at han ikke er et barn
(= lille, sårbar, hjælpeløs og afhængig)

at han ikke er homosexuel
(= fordi homosexuelle af heterosexuelle mænd opfattes som mænd, der er bærer af kvindelighed – den kvindelighed, som de gør alt for at lægge afstand til i etableringen af deres kønsidentitet. Heraf grunden til, at så mange mænd lider af homofobi!)

for at understrege:

at han er en mand

at han er voksen

at han er heteroseksuel

hvilket giver ham:

styrke

beherskelse

selvstændighed

som er nogle af de egenskaber, som vi opdrages til, er centrale for den maskuline identitetsfølelse.

Afstand til det kvindelige

Det er problematisk for drengen, at hans maskulinitet skabes som en negation til feminitet, fordi han livet igennem må være i forsvar i forhold til feminiteten for at være til stede i sin maskulinitet, som ikke bliver noget, han vælger til, men tværtimod definerer som det modsatte af det at være kvindelig.

Derfor bliver det at være maskulin at være: ikke blød, ikke sød, ikke slap, ikke eftergivende, ikke drømmende, ikke passiv, ikke underdanig, ikke føjelig, ikke afhængig, ikke procesorienteret, ikke indlevende, ikke forstående, ikke intuitiv, ikke omsorgsfuld, ikke artig, ikke pæn, ikke følelsesbetonet, ikke vegetativ, ikke sårbar, ikke medfølende, ikke tilpasningsdygtig, ikke pertentlig, ikke korrekt, ikke sprogligt orienteret, ikke social, ikke … som er nogle af de egenskaber, vi i vort samfund tillægger det at være feminin.

Det interessante er jo, at egenskaber og handlemønstre ikke har køn, men at vi opdrages til, at piger og drenge, mænd og kvinder skal udfolde sig inden for hver sin side af egenskaber og handlemønstre, som så benævnes de maskuline og de feminine sider.

Som en konsekvens af negationen til det feminine bliver det at være maskulin derfor at være: Udadvendt, handlekraftig, selvstændig, viljestyret, dynamisk, modig, aggressiv, logisk, intellektuel, præstationsorienteret, fornuftig, aktiv, stærk, behersket, kontrolleret, kropslig orienteret.

Derfor får de fleste drenge og mænd deres selvværd gennem det, de gør, deres handlinger. Drenge og mænd er indrettet på produktivitet, mens de fleste piger og kvinder får deres selvværd gennem deres evne til at skabe nærhed og intimitet til deres omgivelser, at skabe kontakt. Kvinder er indrettet på socialitet, som jeg kort skal komme ind på om lidt, når jeg vil gennemgå, hvad der sker i pigen, når hun bliver sig sit køn bevidst.

Det er således dybt problematisk for en dreng, at hans maskulinitet ikke vokser organisk frem og finder sin egen form og liv ud fra en indre nødvendighed. Men tværtimod skabes og dannes i forsvar til det kvindelige, således, at homofobi (= had til kvindelighed hos en mand) og misogyni (=had til kvindens kvindelighed) bliver væsentlige elementer i skabelsen af den maskuline kønsidentitet, fordi vi lever i et samfund, hvor kønnet defineres på basis af seksuel adfærd og maskuliniteten defineres som modsætning til feminitet.

Det betyder, at de fleste drenge og mænd ofte har et meget problematisk forhold til kvindelighed, fordi den er bærer af alt det, som “rigtige” drenge og mænd ikke vil have noget at gøre med. Det er mere end problematisk, fordi enhver dreng og mand har en kvindelig side i sin personlighed. Yin-yang tegnet viser meget præcist, hvordan balancen mellem de maskuline og feminine sider skal være i en mand og en kvinde: Manden skal først og fremmest hvile i, være til stede i og leve sin maskulinitet – den hvide farve – samtidig med, at han også har god kontakt med den lille sorte kugle i alt det hvide – hans feminine side.

Omvendt med en kvinde: Hun skal først og fremmest hvile i, være til stede i og leve sin feminitet – den sorte farve – samtidig med, at hun også har god kontakt med den lille hvide kugle i alt det sorte – hendes maskuline side.

Derfor er det fatalt, hvis en dreng overskærer kontakten til det kvindelige element i sin tilværelse, dels i sig selv, men også til de kvinder i hans liv, som helt konkret er bærere af det kvindelige: Hans moder, søster, kvindelige familiemedlemmer, kvindelige pædagoger eller lærere. Hvis han ikke har en rimelig god kontakt med disse kvinder i sit liv, kan han ikke have en rimelig god kontakt med den kvindelige side i sig selv. På den måde visner denne livsvigtige side af hans personlighed. Derfor er han tvunget til at leve halvt – udelukkende i den maskuline side af sin personlighed – og han vil for altid miste evnen til at blive et hel dreng, en hel mand, et helt menneske. Og dermed et lykkelig dreng, mand – menneske.

Derfor går kunststykket for enhver dreng og mand ud på at finde en frugtbar afstand til det kvindelige, i sig selv og de kvinder, han lever blandt. Pointen er:

For lille afstand kvæler.

For stor afstand visner.

Balanceakten er derfor at finde: Den levebare afstand! hvilket for enhver dreng og mand er et helt personligt anliggende, som der ikke kan afstikkes nogen generelle retningslinjer for, bortset fra dette ene: Det er en proces, som varer hele livet: Man fødes ikke som mand, man bliver det!

Oh, at være en robot

Jeg har valgt at kalde dannelsen af drengens kønsidentitet for Lucky Luke syndromet, men det er måske for romantisk et udtryk. Lucky Luke er, selv om han er en tegneseriefigur, en cowboy, og de er jo lavet af kød og blod. I 1940-erne ville Lucky Luke syndromet hedde Humphrey Bogart syndromet, i 1950-er-ne John Wayne syndromet – og så videre! Hvert tiår har sine filmhelte, som er bærer af netop den generation af drenges Lucky Luke syndrom.

I en opdateret 1990-er udgave er det Arnold Schwarzenegger, som han udfolder sig i Terminator-filmene, vi skal have fat i. Dermed har vi også 90-ernes udtryk for Lucky Luke syndromet: Terminator-syndromet! I disse film er Arnold Schwarzenegger ikke et menneske, men en robot. Hermed har vi fat i de fleste drenge og mænds dybeste længsel: Længslen efter at være en robot = at være usårlig i denne fantastisk sårende verden, hvor manden oplever, at han risikerer livet, hvis han blotter sig = åbner op for sine følelser = kontakter sin indre kvinde. Derfor holder han god afstand for ikke at risikere noget. I stedet iklæder han sig rustning og barrikaderer sig for en sikkerheds skyld – og drømmer alligevel om at eje robottens usårlighed. Alle drenges og mænds længsel: At være en robot!

Selv om temaet er drenge, skal det også lige nævnes, hvad der sker i pigen, når kønnets eksistens går op for hende. Hun opdager nemlig til sin umiddelbare lettelse, at mor og hun er på det samme hold. Det betyder, at hun ikke behøver at adskille sig fra moderen for at definere sit køn. Derfor kan hun uantastet fortsætte den symbiose, som hun, ligesom drengen, har befundet sig i. Hvor drengens problem bliver, at han alt for let adskiller sig fra andre og ofte sætter skrappe grænser i forhold til sine omgivelser, bliver pigens, og dermed også den voksne kvindes problem, netop at sætte grænser. Den tætte kontakt til og med moderen overfører pigen til andre relationer, hvor det bliver afgørende vigtigt for hende at være tæt på dem, som hun har kontakt med. Det bliver overordentlig vigtigt for pigen, at de mennesker, som hun omgås, kan lide hende.

Det betyder, at de fleste piger vil være tilbøjelige til at leve i parforhold resten af deres liv: Først med deres mor, siden med diverse hjerteveninder, så med diverse kærester, endelig med en ægtemand, og så med de børn, som hun får sammen med ham – som mor!

Derfor har jeg valgt at kalde dannelsen af pigens kønsidentitet for Wilma-Betty syndromet – efter Wilma og Betty i tegnefilmen “Familien Flintstone”. Hver dag, når deres to mænd, Fred og Bar-ney, tager på arbejde, så mødes Wilma og Betty og gør alt sammen, mens de væver hinanden ind i kaskader af ord, en Wilma-Betty piges og kvindes vej til socialitet.

Wilma-Betty kvinden er mere end problematisk for drenge og mænd, fordi hun er den slags kvinde, som gør sin mand til en dreng. Det kommer bl.a. til udtryk i følgende udsagn, som man kan høre en Wilma-Betty kvinde sige: Mænd bliver aldrig voksne! Eller i en samtale mellem to Wilma-Betty kvinder: Jeg har 3 børn, Mads og Trine – og så Hans, min mand!. Hvorpå de to kvinder griner indforstået sammen – for sådan er mænd jo – som børn! Det er også den slags kvinde, som konsekvent omtaler mænd som drenge: Hans skal ud med drengene i aften. Sig selv omtaler hun som en pige: Jeg er en pige på 29 år! Jeg er en pige på 39 år! Og så videre!

For en Lucky Luke mand, som også er far, er det hverdagskost at blive kastreret af sin Wilma-Betty kvinde. Han er vant til, når han f.eks. sætter en grænse, skærer igennem i en konflikt eller uenighed, eller kommer med et forslag, et initiativ, at hans kone så siger, mens børnene både ser og hører det: Far, mener det ikke sådan! Han mener det sådan! Og så går Wilma-Betty moderen ellers igang med at forklare, hvordan far i virkeligheden mente det! Hvordan kan en søn have respekt for sådan en far?

Wilma-Betty kvinden er altså en kvinde, som skvatter og fratager sin mand – og andre mænd – deres modne, livspotente maskulinitet, fordi hun gør ham til søn og dermed bærer af en drengs maskulinitet.

Og omvendt: Manden lader sig sønliggøre, hvilket kan ses på enhver gade i Danmark, hvor biologisk voksne mænd går rundt iklædt tøj, som hører store knægte til. Kondisko med tilhørende cowboybukser og dynejakke, blåt cowboytøj, joggingtøj, sorte cowboystøvler med tilhørende sorte cowboybukser og kort, sort læderjakke. Hvor ynkeligt og uværdigt! Tøj, som deres koner måske endda har købt til dem. Danmark, et land fyldt med drengemænd og drengefædre!

Se bare på de mandlige “stars”, som er populære i dag: Filmskuespillerne Tom Cruise, Hugh Grant, Brad Pitt, Keanu Reeves, Johnny Depp, Kevin Bacon; rocksangerne Jamie Walters, Michael Jackson, Bryan Adams, Jon Bon Jovi, Thomas Helmig; fotomodellen Marcus Schenkenberg. Og hvad de ellers hedder allesammen. Drengede mænd, sønner!

Problemfelt: Hvordan kan en mand, som er far, men som i sin maskulinitet er en søn, gøre sin egen søn til mand? Det kan han ikke, fordi det kræver en mand, som udfolder en voksen mands modne maskulinitet.

Det står ikke bedre til med Wilma-Betty kvinderne. Læg f.eks. mærke til, hvordan alt for mange kvinder klæder sig, når de kommer sidst i 30-erne eller befinder sig et eller andet sted i 40-erne eller endda i 50-erne: De klæder sig som døtre og ligner til forveksling deres egne døtre på 17-22 år, som de måske også bytter tøj med! Hvor ynkeligt og uværdigt! Danmark, et land fyldt med pigekvinder og pigemødre!

Se bare på de kvindelige “stars”, som er populære idag. Filmskuespillerne Julia Roberts, Bridget Fonda, Marisa Tomei, Pamela Anderson fra Baywatch, Mary-Louise Parker, Winona Ryder, Laura Dern, Shannen Doherty fra Beverly Hills 90270 og Sofie Gråbøl. Rocksangerne Lisa Nilsson, Sheryl Crow, Janet Jackson, Mariah Carey og Whitney Houston, Whingfield og Bjørk eller Sanne Salomonsen, Lis Sørensen og Anne Linnet der, selv om de efterhånden er godt oppe i årene, klæder sig og fører sig frem som tøser. Fotomodellerne: Cindy Crawford, Helene Christensen og Naomi Campbell, hvis forsøg i musikbranchen meget passende blev kaldt for Babywoman. Og hvad de ellers hedder allesammen. Pigede kvinder, døtre!

Problemfelt: Hvordan kan en kvinde, som er mor, men som i sin feminitet er en datter, gøre sin egen datter til kvinde? Det kan hun ikke, fordi det kræver en kvinde, som udfolder en voksen kvindes modne feminitet.

Drengens sexuelle identitet

Til drengens kønsidentitet lægges nu den sexuelle identitet. Baggrunden er den, at drengen i 3 års alderen, hvor han nu kan skelne og adskille sig definitivt fra omverdenen, leder efter et sexu-alobjekt uden for sig selv. Drengens kønsidentitet får således en ny kvalitet i lyset af dette sexuelle lag. Derfor føjes der nu, til kønsidentiteten, i 3 – 5 årsalderen, via erfaringerne fra Ødipuskomplekset, at drengen nu også får en sexuel identitet. Den græske myte om Ødipus, kort fortalt:

Kong Laios herskede i Theben. Han havde giftet sig med Jokaste og ønskede sig børn. Imidlertid havde oraklet forudsagt, at han engang ville blive dræbt af sin søn, så da Jokaste fødte en søn, fik de en trofast tjener til at sætte ham ud i bjergene i håbet om at undgå skæbnen.

Tjeneren gennemborede drengens fødder, så han altid ville kunne genkendes. Senere blev han fundet og ført til kongen af Korinth, hvor han blev opdraget som hans søn. Han blev kaldt for Ødipus på grund af sine opsvulmede fødder. Ødipus undgik altså døden i første omgang, men han undgik ikke sin skæbne. På vej mod Theben mødte han en dag en vogn, der ikke ville køre til side for ham.