Nagasaki

Livet efter atomkrigen

Susan Southard

Forlaget Pressto

Dansk titel:

Susan Southard:

Nagasaki. Livet efter atomkrigen

Engelsk originaltitel:

Nagasaki. Life after nuclear war.

Published by arrangements with Mo Literary Services.

This edition first published in English by Penguin Random House in 2015.

Copyright © 2016:

Susan Southard og Forlaget Pressto ApS

Kopiering:

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner, der har indgået aftale med Copy-Dan, og kun inden for de i aftalen nævnte rammer.

Udgiver:

Forlaget Pressto

Store Kirkestræde 1, 4., 1073 København K

Telefon: 33 15 08 44

Email: post@pressto.dk

Web: www.forlaget-pressto.dk

Forlagsredaktion:

Hanne Høgsbro Larsen

Omslag og grafisk opsætning:

Niels Krahmer Gerdes

Oversættelse:

Asger Røjle Christensen

ISBN-nummer:

978-87-90333-62-1

Gengivelse af japanske navne og Betegnelser

Vi har i den danske udgave valgt at lade alle japanske navne stå med kaldenavnet først og familienavnet sidst, sådan som danske læsere er vant til at se dem – selv om man på japansk skriver navnene omvendt.

Mange af hovedpersonerne optræder gennem hele beretningen med deres efternavne (Taniguchi, Yoshida osv.), fordi det er de navne, forfatteren kendte dem ved, da hun gennemførte sine interviews. Det samme gælder andre personer, som optræder i bogen. Dog bruges fornavnene på personer, der er nært beslægtet med hovedpersonerne, for at skelne dem fra selve hovedpersonerne. Etsuko Nagano kaldes i hele teksten for Nagano, fordi det var det navn, hun bar, da interviewene fandt sted, selv om hun egentlig først fik det, da hun blev gift.

Ligeledes har vi efter dansk sædvane, og efter aftale med Susan Southard valgt ikke at skelne mellem lange og korte vokaler i navne og betegnelser, som man ellers gør på japansk.

Ord og begreber på japansk, som optræder i teksten, men som ikke er så velkendte på dansk, at de er blevet en del af det danske sprog, skrives som hovedregel med kursiv.

NOTER OG BIBLIOGRAFI PÅ NETTET

Susan Southard har researchet intensivt for at kunne skrive denne bog, og i den engelske udgave redegør hun for, hvilke kilder hun især har trukket på i forbindelse med de enkelte kapitler. Desuden indeholder den engelske udgave en omfattende bibliografi med bøger om emnet.

Vi har valgt ikke at oversætte disse dele af bogen, der først og fremmest har interesse for læsere, der vil grave dybere ned i emnet. I stedet kan man finde dem på forlagets hjemmeside.

www.forlaget-pressto.dk/nagasaki

København, marts 2016

Forlaget Pressto

Indholdsfortegnelse

Kort

Forord

Prolog

Kapitel 1: Sammentræf

Kapitel 2: Lysglimt

Kapitel 3: Gløder

Kapitel 4: Bestrålet

Kapitel 5: Tiden sat i stå

Kapitel 6: Op til overfladen

Kapitel 7: Senere i livet

Kapitel 8: For ikke at glemme

Kapitel 9: Gaman

Tak

Japan i dag

Nagasaki 1945: Atomødelæggelsernes rækkevidde

Forord

I sommeren 1986 blev jeg med kort varsel anmodet om at erstatte en anden ved en oversættelsesopgave for Sumiteru Taniguchi, et 57-årigt overlevende offer for atombomben i 1945 over Nagasaki.

Taniguchi var i Washington D. C. som et led i en foredragsturné i USA. Jeg havde faktisk mødt ham lige akkurat dagen før, fordi jeg havde været tilhører ved hans foredrag.

I løbet af de næste to dage tilbragte jeg over tyve timer sammen med Taniguchi. Jeg lyttede til ham og oversatte hans beretning ved offentlige foredrag og private samtaler.

Mange år tidligere havde jeg som udvekslingsstudent boet i Yokohama lige syd for Tokyo. Som 16-årig kom jeg til at bo hos en traditionel japansk familie og gik i skole i et pigegymnasium i nabobyen Kamakura, som havde været Japans hovedstad i oldtiden. Næsten alt var fremmed for mig, inklusive sproget, og jeg vidste meget lidt om Stillehavskrigen og de atombombeangreb, som havde fundet sted 30 år tidligere.

Senere på året, da jeg var blevet bedre til at tale japansk og var bedre integreret i det japanske samfund, rejste jeg til Nagasaki som led i en skoleudflugt til det sydlige Japan sammen med mine klassekammerater i gymnasiets ældste klasse.

I atombombemuseet i Nagasaki stod jeg (amerikanske pige) arm i arm med (japanske) veninder, som havde optaget mig i deres gruppe som en af deres egne, og betragtede de fotografier af voksnes og børns brændte kroppe og de smadrede og smeltede ting fra folks husholdninger, som var udstillet på museet. I en af glasmontrerne havde en hjelm stadig det forkullede kød fra et menneskes hovedskal siddende på indersiden.

Jeg bragte denne erindring fra Nagasaki med mig i mit voksne liv. Men alligevel måtte jeg, mens jeg lyttede til Taniguchi i et svagt oplyst kirkerum i den indre by i Washington, erkende, hvor lidt jeg stadig vidste om stillehavskrigen, om udviklingen af atombomberne og om de menneskelige konsekvenser, det havde haft at anvende dem.

Taniguchi var velklædt i gråt jakkesæt, hvid skjorte og et mørklilla slips med militære striber. På sin venstre revers bar han en nål, en hvid origami-trane på rød baggrund. Han var ikke ret høj – måske 1.65 meter – og bemærkelsesværdigt tynd. Han fortalte sin historie med lav stemme, mens sætningerne væltede over hinanden.

Klokken 11.02 om formiddagen den 9. august 1945 cyklede 16-årige Taniguchi rundt i den nordvestlige del af byen, hvor han uddelte post. En plutoniumbombe faldt fra himmelen og eksploderede lige over et nabolag med 30.000 beboere.

„I lysglimtet fra eksplosionen,“ sagde han med dirrende stemme, „blev jeg kastet af min cykel bagfra og presset ned mod jorden. Det føltes, som om jordoverfladen rystede som ved et jordskælv.“

Selv om han var mere end halvanden kilometer væk, satte den afsindige varme fra bomben hans ryg i brand. Kort efter kunne han løfte sit ansigt og se, at de børn, som havde leget i nærheden af ham, var døde.

Mens han talte, bar Taniguchi på et fotografi af sig selv, som blev taget fem måneder efter eksplosionen under hans langvarige ophold på et sygehus nord for Nagasaki. På fotografiet ligger han afmagret på maven. Hele vejen ned ad den ene arm og fra nakke til baller, der hvor hans ryg skulle have været, er der ingen hud og kød. Kun udsyn til hans muskler og væv, råt og rødt. Da han sluttede sit foredrag, søgte han for første gang øjenkontakt med sit publikum.

„Lad der aldrig blive flere Nagasakier,“ lød hans appel. „Jeg opfordrer jer til at arbejde sammen om at skabe en verden uden atomvåben.“

Efter foredraget kørte jeg Taniguchi til et lille hus i udkanten af Washington, hvor han overnattede. Vi satte os ned på verandaen. Der var kun lige lys nok fra entreen til, at vi kunne se hinandens skygger.

Jeg spurgte Taniguchi om atombombeangrebet og om de uger, måneder og år, som fulgte efter. Han viste mig en lille stabel billeder, som lignede portrætter fra en automat – fotografier fra hospitalet, gættede jeg på – af hele hans krop bagfra, forfra og fra siden. De forestillede Taniguchi. Måske har han været i fyrrerne, nøgen bortset fra sine traditionelle japanske underbukser.

Hele hans ryg var dækket af en masse gummiagtige rødlige ar. Midt på brystet havde han stadig dybe fordybninger i kroppen, hvor hans hus og kød var rådnet væk. Et resultat af, at han havde ligget på maven i næsten fire år. Der var et tidspunkt, fortalte han mig, hvor smerterne var så uudholdelige, at han havde bønfaldet sygeplejerskerne om at lade ham dø.

Jeg spurgte Taniguchi, hvilke erindringer fra hans liv der betød mest for ham.

„Bare det at jeg lever,“ sagde han. „At jeg har levet så længe. Jeg bærer på den sorg og den kamp, som følger af at være i live, men jeg har været ude på den yderste kant af livet. Derfor er jeg bare glad for den kendsgerning, at jeg er her nu.“

Da Taniguchi forlod Washington, havde han givet mig en uimodståelig trang til helt at forstå, hvad det har krævet af ham og mange andre at leve dag efter dag med akutte fysiske smerter, psykiske traumer og en personlig historie, som var blevet skåret midt over af en atomkrig.

Hvilken form for strålingsrelaterede skader har de oplevet? Hvad betød overlevelse for dem i dagene, månederne og årene, som fulgte efter angrebet? Hvordan kunne det være, at jeg, som havde boet i Japan og var uddannet på fine gymnasier og universiteter i USA, ikke havde nogen særlig viden om de overlevende efter atombomberne? Og hvorfor ved de fleste amerikanere så lidt eller slet ingenting om, hvad ofrene oplevede under atomskyerne eller i årene efter 1945?

Som enkeltstående våben var de atombomber, der blev anvendt mod Japan, uden sidestykke hvad angår eksplosionskraft, intens varme og evne til at forårsage øjeblikkelig massedød. Strålingsdoser, som var større end, hvad noget menneske tidligere havde modtaget, trængte gennem menneskekroppe og dyrekroppe og forårsagede celleforandringer, der førte til dødsfald, sygdomme og sygdomsstilstande, som forandrede folks liv.

Flere end 200.000 mænd, kvinder og børn blev slået ihjel ved angrebene på Hiroshima og Nagasaki – enten på tidspunkterne for selve bomberne eller i løbet af de næste fem måneder på grund af deres sår eller den akutte stråling, de havde været udsat for.

I de følgende år kom yderligere titusinder til at lide af skader og strålingsrelaterede sygdomme. I dag skønner man, at der stadig lever 192.000 hibakusha (overlevende atombombeofre – udtalt hee-bakh-sha). De yngste hibakusha, som blev udsat for stråling i deres mors mave, fyldte 70 år i august 2015.

Mange anmelderroste bøger har beskæftiget sig med USA’s beslutning om at anvende bomben, men kun få af disse har indeholdt øjenvidneudsagn fra atombombens overlevende ofre. De, som har gjort det, for eksempel John Hershey’s „Hiroshima“ og adskillige samlinger af vidnesbyrd fra hibakusha, fokuserer næsten udelukkende på situationen umiddelbart efter bombeangrebene. Historier, som detaljeret fortæller om den brutale fysiske, følelsesmæssige og sociale virkning, som angrebene har haft på længere sigt for dem, der overlevede atombomberne, er sjældent blevet fortalt.

Som den anden by, der blev udsat for en atombombe, er Nagasaki endnu mindre kendt end Hiroshima, som hurtigt i hele verden blev et symbol på atomangrebene mod Japan. Nagasakis usynlighed er så udtalt, at man ofte taler om „bomben“ som en enkeltstående begivenhed, der omfatter begge byer, uden skelen til den kendsgerning, at de to atombombeangreb skete på forskellige tidspunkter, på forskellige steder og på baggrund af forskellige vurderinger af deres militære nødvendighed.

Mange amerikaneres opfattelse af atombomberne er fuld af forkerte antagelser – i høj grad fordi de alvorlige konsekvenser af at blive udsat for radioaktiv stråling på hele kroppen i lang tid kategorisk blev benægtet af højtstående amerikanske embedsmænd. I årevis efter angrebene blev nyhedshistorier, fotografier, videnskabelig forskning og personlige vidnesbyrd fra overlevende atombombeofre censureret i Japan af den amerikanske besættelsesmagt, og regeringen satte også grænser for, hvad man kunne fortælle i selve USA.

Amerikanske embedsmænd konstruerede og promoverede en virkningsfuld, men fordrejet fortælling, som forsvarede beslutningen om at kaste atombomberne over Hiroshima og Nagasaki. De fleste amerikanere var så lettede over, at krigen var slut, at det var nemt at få dem til at acceptere regeringens forsimplede budskab om, at atombomberne havde afsluttet krigen og reddet en kvart million, en halv million eller måske en hel million amerikanske liv.

Da krigstidens propaganda i begge nationer afbildede fjenden som en slags undermennesker, og da amerikanerne var rasende over Pearl Harbor, japanernes mishandling og drab på allierede krigsfanger og deres nedslagtning af civile over hele Asien, blev det i USA en almindelig reaktion på atombombeangrebene, at „japanerne fik, hvad de havde fortjent“. Alle disse faktorer har mindsket den amerikanske offentligheds aktive interesse og forståelse for de virkelige konsekvenser for de mennesker – næsten alle civile – som blev ofre for verdens første anvendelse af atombomber i krig.

Drevet af min søgen efter en dybere forståelse for disse historiske påvirkninger og mine presserende spørgsmål om de overlevendes personlige erfaringer rejste jeg til Nagasaki et utal af gange over en periode på otte år. Jeg lavede en lang række grundige interview med Taniguchi og fire andre hibakusha – Mineko Dooh, Etsuko Nagano, Koichi Wada og Katsuji Yoshida – som alle havde været teenagere på tidspunktet for atombomben. Sammen med deres familier gav de mig et omfattende materiale af personlige essay, brevvekslinger, lægejournaler og fotografier.

Disse fem overlevendes episke og personlige beretninger udgør den primære fortælling i denne bog, som dokumenterer den indvirkning, som atomkrigen havde på dem, deres familier og deres fællesskaber i de efterfølgende 70 år.

Jeg interviewede også tolv andre hibakusha, hvoraf nogle aldrig havde fortalt deres historier til nogen som helst uden for deres nærmeste familier. Jeg mødtes med alle mulige eksperter i Nagasaki-bomben, herunder historikere, læger, psykologer, socialarbejdere, undervisere og ansatte på atombombemuseet, forskningscentre, biblioteker og organisationer for de overlevende. Jeg studerede nedskrevne vidnesbyrd fra flere end 300 overlevende samt private dokumenter, samlinger, officielle papirer og tusinder af arkivfoto af Nagasaki før og efter atombomben.

Historien om hibakusha er en sammensat beretning med mange dimensioner, og der er ikke ret mange lige linjer i de overlevendes liv. For at skabe noget, der ligner orden i deres til tider uensartede fortællinger om de kaotiske år efter atombomben, har jeg inddelt bogen i ni kronologiske og tematiske kapitler, som dækker perioden fra 1945 til nutiden. Efterhånden som de fem hibakusha’s skæbner folder sig ud, dokumenterer jeg bombningernes helbredsmæssige og samfundsmæssige virkning i bredere forstand, herunder relativt ukendte detaljer om fysiske skader og misdannelser, akutte såvel som gradvist opståede strålingsrelaterede sygdomme, ekstrem isolation gennem mange års indlæggelser og pleje samt de mangfoldige udfordringer, som hibakusha kom ud for i deres bestræbelser på at leve et normalt liv efter atomkrigen.

Stillet over for diskrimination i samfundet og frygt for genetiske konsekvenser for deres børn måtte hver enkelt af dem beslutte, om de ønskede at skjule deres identitet som hibakusha eller ej, om de overhovedet ville gifte sig og få børn eller ej og i givet fald hvornår, om de ville bryde tavsheden og begynde at tale om deres oplevelser med familier, venner, arbejdsgivere og i sidste ende offentligheden.

Deres historier vil i denne bog blive fortalt i sammenhæng med det amerikansk-japanske forhold før, under og efter krigen. De er sammenvævet med de politiske, sociale og økonomiske omvæltninger i efterkrigstidens Japan, med videnskabelig data om virkningen af stråling samt med dokumentation for, at den amerikanske censurpolitik og benægtelse fortsat den dag i dag har indflydelse på den offentlige mening og skaber barrierer for en virkelig forståelse.

Med undtagelse af Taniguchi, som jeg mødte første gang, da han var i halvtredserne, har jeg kun kendt de fem hibakusha, fra de allerede var midt i halvfjerdserne og op i firserne. De giver os et sjældent indblik i minder og perspektiver hos aldrende mennesker, der som unge for evigt fik vendt op og ned på deres liv af en atombombe.

For mig har der været mange udfordringer ved at kaste mig ud i dette projekt, ikke mindst ved at forsøge at skrive om atom-udslettelse og terror af et omfang, som går over ens forstand. Min tilgang har været i så stor udstrækning som muligt at holde fast i de overlevendes personlige erfaringer og perspektiver for at gøre historien virkelig og mulig at fatte, samtidig med at jeg sætter den ind i en sammenhæng, der er nødvendig for at gøre de større sociale, politiske og lægevidenskabelige spørgsmål klare og forståelige.

I enhver historisk beretning, som omfatter personlige fortællinger, vil der opstå besværligheder, som skyldes, at hukommelsen er begrænset, og at erindringer kan være mangelfulde, især traumatiske erindringer. Jeg har imødegået dette ved at krydstjekke de overlevendes fremstillinger med understøttende dokumentation, som har kunnet bekræfte eller udvide deres erindringer om begivenheder, steder og mennesker.

Derudover er jeg amerikaner, jeg kommer fra en anden kultur og en anden generation and hovedpersonerne i denne bog, og jeg har ønsket at undgå enhver form for manipulation eller omfortolkning af de overlevendes historier, om ikke andet fordi disse mennesker – uanset hvad begrundelsen måtte have været – allerede er blevet groft krænkede af mit land.

Mit svar på denne udfordring har været at bruge de overlevendes egne ord og billeder for at formidle deres oplevelser så præcist som muligt og at trække på de klareste videnskabelige, lægevidenskabelige, politiske, militære og historiske analyser, jeg har kunnet finde, for at placere de overlevendes erfaringer i en større historisk ramme.

Når jeg taler med amerikanere om denne bog, plejer nogle af de første spørgsmål, som jeg stilles overfor, at handle om nødvendigheden og det moralske i amerikanernes beslutning om at bruge atomvåben mod Japan. Mange har utvetydige holdninger på den ene eller anden side i denne debat. Et af de vanskelige spørgsmål er, hvordan vi som amerikanere dengang og nu opfatter selve handlingen, sejrens omkostning og vores kriterier for, hvornår det er i orden, at vi dræber og lemlæster civile borgere i en nation, som vi betragter som vores fjende.

Mange forskere har analyseret og debatterer fortsat amerikanernes begrundelser for at bruge atombomben. De diskuterer også den relative indvirkning af de forskellige begivenheder, som førte til Japans kapitulation, herunder atombomberne. Deres arbejde har blotlagt værdifulde politiske og militære sammenhænge i historien om Nagasaki. Det har stillet spørgsmålstegn ved den alment accepterede fortælling om bombernes militære nødvendighed, særligt ved nødvendigheden af den anden atombombe. De drager ingen nemme konklusioner.

Når jeg bliver bedt om at svare på, om bombardementerne var nødvendige, foretrækker jeg at sende spørgsmålet videre til dem, som oplevede dem. Uden deres svar vil al diskussion om de militære, moralske og eksistentielle spørgsmål vedrørende Hiroshima- og Nagasaki-angrebene være ufuldstændig.

Når vi vælger at gennemføre og forsvare krigshandlinger, som forårsager store ulykker for civile, mener jeg, at vi i det mindste bør være villige til at se konsekvenserne af disse handlinger i øjnene. Hibakusha – de eneste mennesker i verden, som har gennemlevet et atomangreb og dets følger – er nu tæt ved afslutningen på deres liv, og de bærer i deres hukommelse rystende beviser på de ødelæggende virkninger, som en atomkrig har på lang sigt.

Det store flertal af hibakusha taler aldrig om deres oplevelser i forbindelse med atombomben, selv ikke med deres egne familier. Deres minder er ubærlige, og i den traditionelle japanske kultur – særligt for dem, der er født i begyndelsen af 1900-tallet – taler man ikke åbent om sine personlige, familiemæssige eller samfundsmæssige kampe. Derudover eksisterer risikoen for diskrimination mod hibakusha selv i vore dage. Mange overlevende holder deres identitet hemmelig for at undgå at blive opfattet som „anderledes“ – eller værre, at deres børn eller børnebørn går glip af et job eller et ægteskab på grund af deres forældres eller bedsteforældres status som hibakusha.

Nogle ganske særlige få – herunder Taniguchi, Dooh, Nagano, Wada og Yoshida – har følt sig forpligtet til at tale åbent om deres oplevelser, selv om det har tvunget dem til atter at gennemleve forfærdelige ting fra deres barndom og ungdom. På vegne af alle dem, der døde, før deres stemmer kunne blive hørt, har disse fem hibakusha ofret en stor del af deres voksne liv på at bekæmpe uvidenheden om en atomkrigs virkelighed og på at bønfalde atommagterne om at formindske eller bortskaffe deres lagre af atomvåben. De prøver, koste hvad det vil, at forhindre, at endnu værre atomvåbenrædsler vil finde sted i fremtiden.

I forbindelse med 70-årsdagen for den anden og hidtil sidste atombombe i historien er det mit håb, at denne bog vil åbenbare disse oversete historier for et større publikum og bidrage til at påvirke retningen af den offentlige diskussion og debat om en af de mest omstridte krigshandlinger i historien. Fortællingerne fra dem, der befandt sig neden under paddehatteskyen, kan bidrage med dyb menneskelig erfaring til vores generelle opfattelse af en atomkrig.

„At blive udsat for en atombombe,“ skrev digteren Oyama Takami fra Nagasaki, „det er der ikke noget som helst abstrakt ved.“

Susan Southard
juli 2015

Nagasaki

Prolog

Uden for det asiatiske kontinents østkyst, 800 kilometer fra Shanghai og ikke engang 300 kilometer syd for den koreanske halvø, skærer en lang smal bugt sig dybt ind i landet på vestkysten af Kyushu, den sydligste af Japans hovedøer.

Ved bunden af denne bugt ligger Nagasaki, som er berømt i hele Japan for kystens skønne natur og for at være den by i landet, som først blev åbnet for Vesten. I de 400 år, der lå før Anden Verdenskrig, havde ingen anden by i Japan så megen udveksling med europæisk kultur, et resultat af den omfattende udenrigshandel, som fandt sted i byens havn.

Frem til slutningen af 1500-tallet var Nagasaki imidlertid en isoleret og spredt feudal landsby beboet af landmænd og fiskere, som var næsten uden kontakt til Japans industrielle og handelsmæssige centrum i Kyoto.

Men I 1571 sejlede portugisiske skibe på opdagelsesrejse i verdensdelen ind i havnen. Da rygtet spredte sig om havnens fine placering på Japans vestkyst tæt ved flere asiatiske lande, kom der flere og flere europæiske og kinesiske handelsskibe, og de bragte hidtil ukendte varer som skydevåben, tobak, ure, tekstiler og krydderier med sig.

I løbet af få årtier voksede Nagasaki til at være en stor by med 15.000 indbyggere. Den blev både center for Japans udenrigshandel og fortrop for nationens tidlige modernisering. Europæerne bragte også kristendommen til Japan, og i et stykke tid var Nagasaki ikke alene knudepunkt for katolske missionærers opsøgende arbejde, det var også den mest blandede by i regionen – hvor portugisiske, spanske, britiske, hollandske, kinesiske og japanske borgere gik til buddhistiske, shintoistiske og katolske gudstjenester i templer, helligdomme og kirker.

I slutningen af 1500-tallet begyndte den magtfulde feudalherre Toyotomi Hideyoshi, som var ved at overtage kontrollen med hele det sydlige og vestlige Japan og senere skulle forene hele landet, at frygte mere og mere, at så dyb en infiltration i det japanske samfund af kristen ideologi ville føre til politiske oprør og i sidste ende til, at han ville miste magten.

For at forhindre dette i at ske tog Hideyoshi initiativ til en brutal antikristen kampagne. Kirker blev ødelagt, og tusinder af kristne blev udvist, fængslet og henrettet. I Nagasaki blev 26 udenlandske og japanske missionærer og deres konvertitter offentligt korsfæstet.

Der blev til gengæld bygget utallige buddhistiske templer og shintoistiske helligdomme – inklusive byens berømte Suwa-helligdom – for at genoplive den traditionelle religiøse praksis og for at kunne se, hvem der deltog i denne praksis, og hvem der ikke gjorde og således skulle retsforfølges. De japanske kristne gik til modangreb, og der var mange voldelige sammenstød mellem kristne og ikkekristne i hele regionen.

I 1635 afbrød Tokugawa-shogunatet alle handelsforbindelser med Portugal og andre kristne nationer og indførte en lang periode med national isolation. Der var forbudt for japanske borgere at forlade landet, og det var forbudt for udlændinge at komme til landet.

Undtagen i Nagasaki. Med henblik på at bevare en del af de økonomiske fordele, som den udenlandske handel havde bragt til landet, tillod Japans herskere Nagasaki at blive ved med at handle med Kina og Holland – i det sidste tilfælde delvist fordi hollænderne havde lovet at afholde sig fra kristne aktiviteter. I mere end to århundreder fungerede Nagasaki som Japans eneste vindue ud til omverdenen. Gennem de kinesiske og hollandske skibe, som ankom i havnen, blev folk i Nagasaki fortsat introduceret til asiatisk og europæisk kunst, arkitektur, videnskab og litteratur.

I begyndelsen af eller midt i 1800-tallet begyndte Rusland, Frankrig, Storbritannien og USA at lægge pres på Japan for at få landet til at ændre sin isolationspolitik. I 1853 tvang den amerikanske admiral Matthew Perrys væbnede indsejling i Tokyo-bugten Japan til formelt at give efter for de vestlige krav og genåbne landet for international handel og diplomatiske relationer.

Efterhånden som den lille ø-nation begav sig ud på sin søgen efter politisk, økonomisk og militær ligeværdighed med Vesten, blev de næste tres år kendetegnet ved hurtig industrialisering, politisk forandring og udvidelse af det japanske imperium. Japan blev for første gang en centraliseret politisk stat, og kejseren, som hidtil kun havde været overhoved af navn, blev nu strategisk placeret i toppen af samfundet for at styrke regeringens autoritet over den kun lige akkurat forenede nation.

Det opstigende Japans ledere indførte Japans første værnepligtige hær nogensinde, skabte et nationalt uddannelsessystem og fremmede demokratiske reformer – herunder religionsfrihed, kvinderettigheder og valgret for alle. Gradvist blev shinto imidlertid indført som statsreligion, og shintos gamle myter og traditioner blev politiseret og manipuleret med henblik på at fremme ideerne om japanernes racemæssige overlegenhed og obligatorisk lydighed over for kejseren.

I sine bestræbelser på at opnå militær og økonomisk sikkerhed efterlignede Japan de vestlige magters kolonipolitik over for landene i Østasien ved at udkæmpe korte krige mod Rusland og Kina og beslaglægge hårdt tiltrængt kul, jern, gummi og andre ressourcer, som ikke var tilgængelige i landets eget bjergrige terræn. I begyndelsen af 1900-tallet havde Japan gjort Formosa (Taiwan) til en koloni, vundet landområder i Manchuriet og Ruslands nordlige øer samt annekteret hele den koreanske halvø, hvor koreansk sprog og kultur blev undertrykt.

Under Første Verdenskrig stillede Japan skibe og militære forsyninger til rådighed for de allierede magter. Da krigen var slut, fremstod Japan som Asiens første verdensmagt, hvilket betød, at Japan blev accepteret som en af de „fem store“ ved fredskonferencen i Versailles efter krigen.

Nagasaki trivedes. Byens havn blev udvidet for at kunne magte den øgede udenrigshandel, og i 1855 blev der etableret et flådeakademi i byen, en forløber for den kejserlige japanske flåde. To år senere åbnede forløberen for Nagasakis medicinske universitet, den første institution i Japan, som uddannede læger i vestlig medicin. Byen afskaffede de regler, som hidtil havde tvunget hollandske og kinesiske beboere til at bo i afgrænsede kvarterer tæt ved havnen, således at de sammen med byens britiske, franske, russiske og amerikanske beboere frit kunne bosætte sig overalt i byen. I løbet af det tidlige 1900-tal blev der bygget dæmninger og reservoirer for at sikre en tilstrækkelig vandforsyning, og et udvidet system af toge og nationale landeveje forbedrede adgangen ind og ud af byen.

Nagasaki forstærkede også sit beredskab af forsvarsværker over for en invasion, mest rettet mod en russisk trussel. I løbet af 14 år fra 1889 til 1903 blev Nagasakis befolkning tredoblet fra 55.000 til 150.000, hvilket gjorde byen til Japans syvendestørste.

Efter at 11 generationer havde måttet dyrke deres religion i hemmelighed, kom tusinder af katolikker i Nagasaki ud af deres gemmesteder. Adskillige katolske, anglikanske og presbyterianske kirker skød op i byen, og det samme gjorde Japans første synagoge og frimurerloge. I begyndelsen af tyverne havde arbejdere og frivillige sognebørn afsluttet byggeriet af Urakami-kirken, den største katolske kirke i Fjernøsten.

Nagasaki havn og omegn, ca. 1920. Den katolske kirke i Nishinaka-machi ses i forgrunden. (Topical Press Agency/Hulton Archive/Getty Images)

Da Mitsubishis store skibsværft og maskinfabrik blev etableret, overhalede skibsbyggeri handel som byens dominerende industri, og Nagasaki blev verdens tredjestørste skibsværftsby.

I 1926, i perioden mellem de to verdenskrige, blev den 25 år gamle Hirohito Michinomiya kronet som kejser af Japan. I henhold til ældgammel tradition bliver hver kejsers regeringsperiode givet et æra-navn (nengo), og Hirohitos styre blev døbt „Showa-æraen“ (den oplyste freds æra).

De første tyve år af Hirohitos regeringsperiode var imidlertid alt andet end fredelige. Kejserens forhold til Japans militære aggression er stadig et omdiskuteret emne blandt historikere, men man kan ikke argumentere imod, at militæret under hans regime efterhånden tilkæmpede sig en enestående, nærmest autokratisk lederrolle i samfundet, som gav det magt til også at kontrollere den nationale politik. For at holde enhver modstand i befolkningen mod Japans beslaglæggelse af nabolandenes ressourcer og arbejdskraft nede indførte ultranationalistiske ledere kokutai-konceptet – som blev defineret som Japans nationale kerne under den øverste ledelse af en guddommelig kejser. Patriotisme blev omdefineret til at være en tvungen og betingelsesløs loyalitet mod såvel kejser som stat.

Japans borgere kom til at leve under et undertrykkende system, som begrænsede ytringsfriheden og individuelle rettigheder. Det blev et krav til både voksne og børn, at de skulle frigøre sig fra vestlige ideer som demokrati og individualisme og i stedet følge kodo (kejserens vej), som forpligtede dem til at udvise „moralsk fortræffelighed“, som den blev defineret af staten. De blev fortalt, at Japan på grund af deres guddommelige kejsers godgørende lederskab var i en enestående position til at udnytte sin overlegne moral og magt til at forene og lede hele Asien og hele verden.

Japans indenrigsministerium og andre afdelinger af statsapparatet etablerede deres egne politistyrker, som havde til opgave at overvåge aktiviteten blandt civile borgere og militært mandskab, som satte spørgsmålstegn ved eller vendte sig imod den nationale politik – en forbrydelse, som kunne give op til ti års fængsel.

Det japanske militær begyndte nye offensiver for at udvide nationens imperium over hele Asien. Hæren invaderede Manchuriet, hvor det havde opretholdt en tilstedeværelse siden sejren over Rusland i 1905, og derpå gjorde de regionen til en koloni. Folkeforbundet protesterede mod denne handling, og i 1933 meldte Japan sig ud af forbundet. Japan var fjendtlig over for denne kritik og over for, hvad der blev opfattet som USA’s og andre vestlige landes foragt for dets søgen efter en ligeværdig militær, politisk og samfundsmæssig position.

Fire år senere invaderede japanske styrker Kina for at øge sin adgang til de naturressourcer, som var nødvendige for såvel den hjemlige industriproduktion som de fortsatte militære aktioner i Asien. Samtidig med at Japans kejserlige hærs luftvåben gennemførte massive strategiske bombekampagner, skar japanske kommandanter og soldater sig vej gennem Shanghai, Nanjing og andre kinesiske byer, hvor de slagtede, lemlæstede og torturerede millioner af kinesiske soldater og civile. I 1940 invaderede Japan det franske Indokina og underskrev en pagt med Tyskland og Italien for at sikre sig aksemagternes samarbejde i bestræbelserne på at udvide sine militære, politiske og økonomiske grænser.

Hjemme i Japan skærpede militærregeringen sin kontrol. Alle politiske partier blev opløst, og Det Kejserlige Styres Støtteorganisation blev oprettet – et landsdækkende kommunikationssystem, som nåede ud til hver eneste japanske borger. I alle amter, byer, bydele og landsbyer over hele landet blev hvert nabolag inddelt i grupper på fem-ti husholdninger, såkaldte tonarigumi, som holdt obligatoriske møder hver måned for at udsprede information fra Tokyo, fremme solidaritet og skabe enhed omkring idealer som kokutai og kodo. På møder i skoler og nabolagsgrupper blev det krævet af voksne og børn, at de i kor skulle råbe slagord som „Hundrede millioner mennesker, en holdning“ og „Undertryk alle ønsker, indtil sejren er hjemme“.

Efter at være rykket frem og have været i stand til at fastholde sine positioner i store dele af Kina og den indokinesiske halvø i flere år slog Japans økonomiske og militære ressourcer i 1941 ikke til længere. En international boykot under ledelse af USA i protest mod Japans aggressionspolitik forværrede landets situation ved at afskære det fra afgørende forsyninger af petroleum, flybenzin og metaller.

Set fra Japans synsvinkel var der to muligheder, som begge i sidste ende ville føre til imperiets opløsning.

Enten kunne boykotten afsluttes ved, at Japan accepterede de amerikanske krav om, at Japan skulle trække sig ud af Kina og Indokina. Et utænkeligt valg i sammenhæng med Japans politiske, økonomiske og militære ambitioner om at kontrollere hele Asien og blive økonomisk uafhængigt af USA.

Eller også måtte de britiske, franske, hollandske og amerikanske kolonier i Sydøstasien erobres, så Japan kunne få ejerskab over regionens store olie-, gummi- og mineralressourcer, hvilket uundgåeligt ville blive startpunktet for en gengældelseskrig mod disse lande, ganske særligt mod USA.

Japan valgte den sidste af de to muligheder – og besluttede samtidig at forebygge enhver amerikansk militær respons ved at angribe USA først. Den 8. december 1941, japansk tid, angreb Japan Pearl Harbor, en amerikansk flådestation på Hawaii, mens der hjemme i Japan var højspændte økonomiske og militære omvæltninger og politiske debatter på højt niveau. Regeringen stod for en mere og mere krigerisk iver, som ikke tillagde det enkelte menneskeliv stor værdi, undtagen hvis det udførte tjenester for nationen.

En krig mellem Japan og USA og dets allierede var begyndt. En krig, som hurtigt bredte sig til hele det vestlige Stillehav, og som i den sidste ende førte til ødelæggelse af næsten hver eneste japanske storby.

Helt frem til sommeren 1945 gik Nagasaki imidlertid i det store og hele fri.

Kapitel 1

Sammentræf

Inden solen stod op 9. august 1945, var 18-årige Wada Koichi allerede iført sin sorte ulduniform med dens uplettede kasket. Han havde lukket skydedøren af træ bag sig og forladt sine bedsteforældres hus, som lå i Nagasakis Maruyama-kvarter 800 meter inde i landet fra bugten. Gennem de smalle, mørke gader vandrede han sin velkendte morgenrute gennem den gamle by, tre kilometer mod nordøst, til endestationen Hotarujaya, hvor han klokken seks skulle begynde på sin vagt som sporvognsfører.

Selv i morgengryets spinkle lys så byen i det store og hele grøn ud. Placeret mellem træer og løv lå spredte træhuse i små nabolag, som kaldes machi. Grønne, lave bjerge omfavnede byen i en tæt omsluttende cirkel rundt om bugten.

På sin vej kom Wada forbi gademarkeder, som permanent havde lukket, og det mindede ham om den sult, som hele tiden plagede ham. Over hele Japan var der mangel på frugt og grønsager, kød kunne man ikke længere få, og fisk var kun sjældent i butikkerne. Ris, som havde været hårdt rationeret i årevis, kunne man nu kun få cirka to kopper af pr. person om måneden. For at slippe for sulten dyrkede de fleste familier sødekartofler i deres små baghaver. Den morgen var skoleinspektører og skolelærere allerede på deres skoler, indhyllet i tåge og halvmørke, hvor de havde travlt med at gøde, luge og høste kartofler og de få grønsager, som de havde plantet på hvert eneste jordstykke, de havde kunnet finde.

„Jeg tænkte hele tiden på mad,“ erindrede Wada, „og jeg spekulerede på, hvornår den dag ville komme, hvor jeg ville blive i stand til at spise mig mæt.“

Da han nåede frem til endestationen Hotarujaya, stemplede han ind på arbejdet med sit personlige blæksegl. Han stillede sig op i køen af kolleger for at få udleveret et bremsehåndtag og få at vide, hvilken linje han skulle køre den dag. Halvandet år tidligere havde den japanske regering indkaldt ham til dette job, og nu var han anfører for de mobiliserede studerende, som arbejdede der.

Wada gik over til remisen, gik ind i den sporvogn, han havde fået udpeget, og installerede bremsen. En anden ungarbejder ankom også til sporvognen. Han skulle som konduktør modtage betaling og udlevere billetter. Wada var ikke ret stor, men han var stærk. Han stod forrest i sporvognen og styrede den fra endestationen i retning mod det første stoppested på ruten, Shinabashi, Overvejelsens Bro, meget tæt ved hans hjem, som han havde forladt tidligt om morgenen.

Koichi Wada (forrest til venstre, med briller), 17 år gammel, sammen med andre studenterarbejdere ved Nagasaki Sporvognsselskab, oktober 1944. Båndene på to af de studerendes jakker viser, at de snart vil blive sendt i krig. Begge døde i Filippinerne. (Udlånt af Koichi Wada)

Omkranset af bjerge på tre sider er Nagasaki bygget langs bredden af en smal bugt og de to floder, som flyder ud i bugten. Den mindste af floderne, Nakashima-floden, drejer mod sydvest i retning af havnen gennem en dal, hvor byens ældste kvarterer og lokalregeringens kontorer har ligget i århundreder. Urakami-floden flyder fra nord mod syd gennem den smalle Urakami-dal, et frodigt område med rismarker og landbrugsland, indtil det gradvist i 1920’erne var blevet opslugt af byen.

Tæt ved havnen er der fra Inasa-bjerget, Nagasakis højeste punkt, udsigt over begge dalene, skibsværfterne langs bugten og boligområderne syd for Nakashima-dalen. Langt ude mod syd og vest strækker den blå farve fra havet og himmelen sig så langt, øjet rækker.

I 1945 var Nagasakis gader endnu ikke asfalterede, og bygningerne var sjældent højere end tre etager. Sporvogne, som betjente Nagasakis 240.000 indbyggere, skar sig vej gennem byen, deres ledninger var forbundet til kabler, som hang mellem elmaster langs gaderne.

Kristne kirker hævede sig over bybilledet overalt i byen, Urakami-kirkens klokketårn var højere end alle de andre. Mange stål- og våbenfabrikker lå nord og syd for selve havnen, og to lejre for allierede krigsfanger var i brug inden for bygrænsen, en på Koyagi-øen nær udmundingen af Nagasaki Havn, og en anden lige nord for havnen i et forladt spinderi ved Mitsubishi-skibsværftets anlæg i Saiwai-machi.

Da solen stod op i horisonten, styrede Wada sin sporvogn mod nord forbi Dejima, hvor den hollandske handelsstation havde ligget i de to århundreder, hvor Japan havde været isoleret fra omverdenen. Han var atten og var derfor gammel nok til at huske en barndom før krigen, hvor han havde leget med britiske, kinesiske, russiske og amerikanske diplomatbørn.

„Jeg syntes, de var fuldkommen lige som mig,“ erindrer han. „Nogle gange var jeg på besøg i deres hjem, og de amerikanske og britiske mødre bagte kager til os. De kinesiske familier lavede velsmagende boller. Men russerne gav mig mørkt brød,“ han vred sig af grin, „det var ikke så godt.“

Som barn havde Wada boet sammen med sine forældre, bedsteforældre og lillesøster. Sammen med faderen, der var bankmand, gik han ofte til baseballkampe på det lokale stadion. Unge Wada elskede, når Tokyos hold var i byen, så han kunne se deres stjernespiller, russeren Victor Starffin, sende bolden af sted med fabelagtig fart.

Da han var fem, købte hans far en radio, en sjælden ting i Nagasaki i 1930’erne. Der var imidlertid ikke nogen radiostation i byen, så hans far placerede en antenne på toppen af en høj bambusstang, så de kunne modtage radiosignaler fra Kumamoto, en storby længere mod sydøst. Der var vejrudsigter og musikudsendelser med afbrydelser i løbet af dagen, men de tidspunkter, hvor der var sportsprogrammer, blev annonceret på forhånd i avisen, og så kom naboerne uden at være inviteret på besøg hos familien Wada for at lytte til transmissioner af baseball- eller sumokampe. Wadas forældre var ikke begejstrede for mylderet, men Wada elskede at have så mange mennesker i huset.

„Det, jeg husker bedst,“ fortæller han, „var, da vi lyttede til de olympiske lege i Berlin i 1936, og en svømmer fra Nagasaki ved navn Hideko Maehara svømmede 200 meter brystsvømning. Alle jublede og klappede, da hun vandt.“

Da Wada var ti år gammel, døde hans mor i barselssengen, og det samme gjorde den nyfødte baby. To år senere døde hans far af tuberkulose, en sygdom, som dengang på grund af mangel på antibiotika og dårlige levevilkår skønsmæssigt kostede 140.000 japanere livet hvert eneste år.

„Det eneste, han magtede, var at hvile sig,“ erindrer Wada. „Hvis der havde været medicin, kunne han måske have overlevet.“

Wadas bedsteforældre overtog pasningen af ham og hans lillesøster, men 12-årige Wada havde svært ved at hamle op med situationen. Hans forældre var væk, hans bedsteforældre havde ikke ret meget at dele ud af, og Wada var for ung til selv at få et arbejde.

„Men fordi jeg var en dreng,“ husker han, „måtte jeg ikke græde“.

Wadas forældres død faldt sammen med Japans invasion af Kina og en lang periode med militær aggression fra japansk side over for andre lande. Hverdagslivet blev forandret for alle japanere. Ny lovgivning, som blev gennemført af Japans militærstyre, gav regeringen magt til at kontrollere og bruge Japans industri, medier og menneskelige arbejdskraft til på alle måder at understøtte krigen. I Nagasaki og over hele landet steg produktionen på ammunitionsfabrikkerne. Benzin og lædervarer blev rationeret, og senere blev folks adgang til koks, æg, ris og kartofler kraftigt reguleret.

Bekendtgørelser i radioen – understreget af buldrende marchmusik fra krigen – fejrede Japans sejre og fyldte det japanske folk med propaganda om dets egen overlegenhed og om, at det var dets skæbne, at det under kejserens styre skulle blive befrier og beskytter for hele Asien.

For at undertrykke den opbakning til demokratiske principper, der havde været i Japan tidligere, indførte regeringen intens militær indoktrinering, begrænsninger i forsamlingsfriheden og meget strenge krav til folks opførsel. Alle husholdninger skulle hænge et portræt af kejseren og kejserinden op i stuen. Skoler blev omdøbt til „nationale borgerskoler“. I skolen lærte børnene at hylde landets militære sejre i Kina, og de fik besked på at skrive opmuntrende breve til soldaterne. I Nagasaki blev kinesiske kulturfestivaler, som havde været holdt i byen i århundreder, aflyst, og hovedbanegården i Nagasaki blev scene for enorme menneskemængder, som jublede og vinkede med flag, når unge soldater blev sendt af sted til fronten. Under meget stramme sikkerhedsforanstaltninger – og gemt væk fra offentlighedens blik – knoklede tusinder af arbejdere på Mitsubishis skibsværft og maskinfabrik med at bygge Musashi på 70.000 ton – dengang det største krigsskib, der nogensinde var bygget.

Nagasaki Station – knudepunktet for tog til og fra Nagasaki, ca. 1930. (U. S. Army Institute of Pathology/udlånt af atombombemuseet i Nagasaki)

I august 1941 offentliggjorde Japans undervisningsministerium Shinmin no michi (Borgerens vej), et manifest, som fordømte Vestens verdensdominans i moderne tid og befalede den japanske befolkning, at den skulle gøre en vision om en ny verdensorden under Japans nådige kejsers styre til sin egen. Denne proklamation fremstillede Japans invasioner af Manchuriet og Kina som skridt på vejen til en verden, hvor fred er genskabt på basis af japansk nationalismes moralske principper. Japanske borgere blev tvunget til at befri sig selv for „ondskaben i de europæiske og amerikanske tanker“, at underkaste sig en systematisk militærstat og udvise absolut loyalitet mod kejseren ved at give afkald på individuelle behov og ønsker.

Selv om de mærkede virkningerne af den boykot af salg af olie og andre naturressourcer til Japan, som USA stod i spidsen for, støttede mange japanere regeringens afvisning af at trække sig ud af Kina. De vidste, at en ordre fra en premierminister om at trække sig tilbage højst sandsynligt ville føre til, at premierministeren ville blive dræbt ved et attentat.

Men de færreste japanere havde forestillet sig deres lands næste skridt. Den 8. december 1941 (7. december i USA) overraskede premierminister Hideki Tojo hele nationen, da han på direkte radio erklærede, at Japan havde angrebet Pearl Harbor og kastet sig ud i en krig mod USA og dets allierede.

„Nøglen til sejr ligger i troen på sejr,“ sagde han. „I 2600 år siden dets skabelse har vores imperium ikke oplevet nederlag. Lad os love os selv, at vi aldrig vil plette vores strålende historie.“

Wada hørte erklæringen som 14-årig på sin fars radio. Da han som barn havde hørt om Japans invasion af Kina, havde han først drømt om at melde sig som soldat, så snart han kunne. Men hans mor havde inden sin død belært ham om, at „banzai“, det japanske krigsråb i kejserens navn, var forkert. Så da han hørte nyheden om sit lands angreb på Pearl Harbor, stillede han en lille smule „spørgsmål ved, om Japan i virkeligheden kæmpede for at redde verdens folk.“ På det tidspunkt blev enhver form for protest strengt straffet, så Wada holdt sine betænkeligheder for sig selv.

Samtidig kæmpede japanske soldater sig vej dybere og dybere ind i Kinas indre, og på samme tid begav de sig på vej mod amerikanske, britiske, franske, australske og hollandske territorier i Sydøstasien. De kæmpede for at udsætte det uundgåelige nederlag, som ville komme over for den langt stærkere fjende.

Det var med historikeren John W. Dovers ord „en krig uden barmhjertighed“, hvor både Japan og USA udbredte racistisk sprogbrug og opfattelser om hinanden, som frakendte den anden part enhver menneskelighed. I USA rapporterede en artikel i magasinet Time, at „den almindelige, udannede japaner er uvidende. Måske er han et menneskeligt væsen, men intet tyder på det“.

I dette klima af racisme og politisk skrækkampagne tilbageholdt og internerede den amerikanske regering skønsmæssigt 120.000 japansk-amerikanske borgere og „herboende fremmede“, fordi man vurderede, at der var stor risiko for spionage og sabotage fra deres side.

I Japan blev de amerikanske og britiske fjender fremstillet som forfærdelige djævle, og alt „vestlig“ – inklusive litteratur, engelsk-undervisning, musik og politisk filosofi – blev fjernet fra de japanske uddannelser og det japanske samfund. Alene i Nagasaki blev skønsmæssigt 20 – 30 udenlandske munke, nonner og præster mistænkt for at være fjendtlige spioner og interneret i et kloster i udkanten af byen.

Indoktrineringen af japanske soldater blev skærpet. Idet de råbte i kor, at „vi aldrig vil holde op med at skyde, før vores fjender er udslettet“, blev de optrænet til at tro, at imperiets skæbne afhang af hvert enkelt slag. Det blev forbudt for militært mandskab at overgive sig eller lade sig tage til fange. De fik ordre til i stedet at begå selvmord som en handling, der ville gøre deres familier og nationen ære samt rense dem selv for enhver skam.

Hverdagslivet blev mere og mere barsk og kontrolleret. Alting handlede om at følge trop og overleve økonomisk. Regeringen gav store kontrakter om våbenproduktion og andre krigsforsyninger til Japans zaibatsu – de kæmpestore privatejede erhvervskoncerner som Mitsubishi og Mitsui – mens andre industriforetagender og familiefirmaer i de fleste tilfælde også blev tvunget til at bruge deres arbejdskraft og produktionsfaciliteter for at leve op til det japanske militærs enorme behov. Mænd i Nagasaki, som mistede deres arbejde, fordi regeringen lukkede deres arbejdspladser ned, sluttede sig til fabriksarbejderhold hos en af Mitsubishis fire store industrier (skibsbyggeri, elektriske maskiner, ammunition og stål), som derved kom til at beskæftige en endnu større andel af byens arbejdsstyrke. Forbrugsvarer forsvandt, og det japanske folk blev i radioen, i aviser, af skolelærere og af militært mandskab, som var alle vegne, dunket i hovedet med budskaber om, at „luksus er vores fjende“ og „lad os sende endnu flere flyvemaskiner til fronten.“

Som tiden gik, blev det krævet af næsten hver eneste japanske borger, at de arbejdede for at støtte krigsindsatsen. Det var et forsøg på at udligne den ekstreme forskel, der var mellem Japan og USA, både hvad angik kul- og stålproduktion og fremstilling af flyvemaskiner, kampvogne og ammunition. Først beordrede regeringen alle mænd, der ikke var i militæret, til at udføre manuelt arbejde, industri-, kommunikations- eller transportopgaver, som på den ene eller anden måde understøttede regeringens mission. Dernæst blev unge, ugifte kvinder, fængslede forbrydere og fejlernærede, svækkede og ofte lusebefængte krigsfanger indkaldt på samme måde. Gifte kvinder blev opfordret til at føde så mange børn som muligt for at øge Japans befolkning.

Koreanske og kinesiske mænd, som blev rekrutteret med magt i deres hjemlande, sled i japanske miner og fabrikker. I 1944 var der næsten 60.000 koreanere og 1000 kinesere, som arbejdede i eller omkring Nagasaki, hvor de boede i primitive barakker tæt ved arbejdspladserne og skulle leve af tynd grød, som de fik tre gange dagligt.

Den ottende i hver måned – kaldet „den kejserlige ordre-dag“ for at mindes Japans indtræden i krigen – fik arbejderne nogle gange en ekstra onigiri, risbolle, der skulle styrke deres beslutsomhed. For yderligere at øge Japans hjemlige arbejdsstyrke, blev „uddannelse“ omdefineret til at omfatte udførelse af manuelt arbejde. Først blev alle skoleelever og studerende, som var 14 år eller derover, forpligtet til på deltid at deltage i arbejdsopgaver i forbindelse med fødevare- og kulproduktion. Fra 1944 gav den nationale regering ordre til, at disse skoleelever og studerende skulle „mobiliseres“. De skulle afbryde deres uddannelse og deltidsarbejde og i stedet på fuld tid arbejde for krigsindsatsen. Alle børn, der var mere end ti år gamle, blev mobiliseret i særlige frivillige arbejdskorps.

Det japanske folk overgav klæder, smykker, ethvert tænkeligt husholdningsredskab af metal og selv guldtænder for at hjælpe regeringen med at få råd til at føre krigen. Frem for alt ofrede de deres fædre, sønner, bedstefædre, onkler og brødre ved at sende dem af sted til fronten uden at beklage sig, kun for at få deres aske tilbage i små æsker af træ. Offentligt kunne de ikke vise sorg eller anger og måtte passivt modtage naboernes lykønskninger i anledning af deres søns eller fars ærefulde død i nationens tjeneste.

Lokalafdelinger af de nationale kvindeorganisationer lavede førstehjælpspakker til soldaterne i andre lande, og de lavede senninbari, bælter med tusind sting, for de nye rekrutter, som drog i krig, en symbolsk gestus, som skulle forestille at beskytte dem mod at komme til skade.

Hver familie skulle være tilsluttet en tonarigumi, og herigennem overvågede Japans militærpoliti ikke alene den lydighed og modstand, der blev givet til kende offentligt, men også hvor entusiastisk, den enkelte var, eller om de havde „forræderiske“ holdninger til krigen. Alene i Nagasaki var der 273 tonarigumi, som hver bestod af mellem fem og ti familier. De mindretal, som gav udtryk for, at de ikke troede på kejserens guddommelighed, regeringens politiske ambitioner eller Japans militære aggression, blev fængslet, tortureret og ofte dræbt. Også på arbejde kunne ulydighed over for ens foresatte resultere i ekstrem fysisk afstraffelse.

Til sidst blev Wadas europæiske og amerikanske venner udvist af Nagasaki, og igen var han i tvivl om regeringens intentioner.

„Jeg fik at vide, at de i Amerika, England og Holland var onde, men jeg tænkte over, hvordan det kunne være muligt, når de familier, som jeg kendte, havde sådan nogle dejlige forældre.“

Det var også åbenlyst for Wada, at på trods af alle regeringens erklæringer om overlegenhed blev hans livsvilkår bare værre. Han havde fået ordre om at melde sig ud af skolen for at arbejde for krigsindsatsen, og betalingen bestod af et hvidt brød efter endt arbejdsdag. Senere tjente han som sporvognsfører kun det halve af, hvad de voksne arbejdere fik. Wadas bedsteforældre solgte deres kimonoer og andre kostbare ejendele for en brøkdel af deres værdi. Han var altid sulten. Når de af hans kammerater, som var lidt ældre, drog af sted i krig, vidste han og alle andre, at det ikke var sandsynligt, at de ville komme tilbage. Særligt i 1945, da mange rekrutter blev beordret til at melde sig „frivilligt“ til kamikaze-enheder.

„Jeg tænkte, at noget var helt galt,“ erindrer Wada. Senere kunne han godt have tænkt sig, at han havde talt imod krigen offentligt dengang. „Men sandt at sige var jeg bange. Jeg var bekymret for, at jeg ville blive slået ihjel.“

Da hans egen indkaldelse nærmede sig, stod Wada over for en alvorlig beslutning. Ikke alene var han imod krigen, han vidste også, at hvis han rejste bort, ville hans bedsteforældre ikke have nogen til at forsørge sig. Han lod sig derfor med vilje dumpe ved den fysiske test inden indkaldelsen. Hvis det for alvor var blevet gennemskuet, ville det være blevet opfattet som en undergravende modstandshandling.

„Jeg havde briller dengang, hvilket ikke i sig selv var nok til at blive kasseret. Men ved testen lod jeg, som om jeg nærmest var blind,“ fortalte han.

Det lykkedes altså Wada at blive kasseret fra militærtjeneste, men selv om begrundelsen var lægelig, blev han alligevel stemplet som krigsmodstander. Han blev udsat for skældsord, slået og tævet, ofte af politimænd.

Han overlevede ved at tage en masse overarbejde, hvilket gjorde det muligt for ham at fordoble sin løn, så han bedre kunne forsørge sin søster og sine bedsteforældre, og han var sammen med sine venner, når han overhovedet havde tid.

„Siden jeg var helt lille, har jeg ikke været den, der gav op,“ forklarede han. „Jeg måtte klare mig selv. Lige meget hvor hårdt det var, lige meget hvor svære tingene var, så var der altid i morgen. Hvis dagen i morgen også viste sig at være hård, var der den næste dag.“

Om morgenen 9. august kørte Wada sin sporvogn mod nord forbi Nagasaki Station og ned i Urakami-dalen. Tyk, hvid røg rejste sig fra Mitsuibishi-fabrikkernes skorstene på begge sider af floden. På begge sider kunne Wada se tusinder af huse med tegltag ligge tæt ved siden af hinanden. Flere end 150 butikker, apoteker, skræddere og møbelforretninger var nu lukket og blev brugt som rationeringscentre. Trapper førte op i bakkerne, hvor der var endnu flere lukkede butikker og en masse huse med smalle altaner. Nagasakis medicinske universitet og universitetshospitalet lå ved foden af de østlige bakker. Længere mod nord overvågede Urakami-kirken med sine røde mursten og sine to klokketårne hele dalen.

Klokken otte var Nagasakis sporvogne fyldt med voksne og børn, som alle var på vej til de arbejdspladser, de var blevet tilknyttet. De, som ikke kunne komme med de proppede sporvogne, blev nødt til at gå – ofte i over en time – for at nå frem til tiden. Nogle skulkede fra arbejde for at søge efter spiselige planter og urter med risiko for at få deres navne slået op på tavler ved deres arbejdsplads, som ville udråbe dem som kollaboratører for fjenden.

Da Wada kørte gennem Urakami-dalen, fik han besked om, at en sporvogn var afsporet et andet sted i byen, og derfor blev han nødt til at ændre sin normale rute. Han anede ikke, at dette uheld ville redde hans liv.

Tidligere samme morgen var en anden teenager i Nagasaki, Etsuko Nagano, vågnet op og havde sammen med sin familie gjort morgengymnastik.

„Fysiske øvelser under vejledning af en stemme i radioen,“ forklarede hun. „Jeg hadede det virkelig. Selv midt om vinteren tvang min far os til at åbne vinduerne og lave gymnastik.“

Men selv om han var skrap, elskede og respekterede den 16 år gamle Nagano sin far, en lille mand, som havde været godt fyrre år gammel, da krigen begyndte, og som derfor havde undgået at blive indkaldt. I stedet arbejdede han på Mitsubishis elektronikfabrik. Nagano havde ikke helt så varme følelser for sin mor.

„Hun var en lille smule selvcentreret,“ erindrede Nagano. „Og hun var altid irriteret på mine søskende og mig.“

Ikke desto mindre var Nagano glad for, at hendes mor havde lært hende selv at sy sit tøj. Da tøj var rationeret under krigen, og det havde været helt umuligt at få fat i tekstiler, havde hendes mor taget sine egne kimonoer, fjernet syningerne og i stedet syet kjoler til Nagano og hendes lillesøster, Kuniko.

„Mine kammerater sagde, at jeg var heldig.“

Alle Naganos erindringer fra tiden før krigen handler om hendes familie, hendes forældre og tre søskende. De boede i et enfamiliehus i Urakami-dalen, lige nord for Nagasaki Station.

Etsuko Nagano, 15 år gammel, ca. 1944. (Udlånt af Etsuko Nagano)

„Min storebror havde et godt hjerte,“ sagde hun. „Det er lidt mærkeligt for mig som hans søster at sige det, men … han så godt ud. Mine veninder tiggede mig om at præsentere dem for ham, og de kunne finde på at komme på besøg uden nogen særlig grund – bare for at se ham.“

Nagano syntes også, at hendes lillesøster, Kuniko, var meget smuk med sine store øjne og lyse hud – selv om de to piger ofte skændtes. Inden krigen gik Nagano ofte ned til byens bogudlejningsbutik med sin lillebror, Seiji (familien kaldte ham Sei-chan), i en sele på ryggen, mens han endnu var baby.

„Jeg kunne stå der og læse, og min mor sagde ingenting, fordi jeg tog mig af babysitningen.“

Familiens gård var fuld af træer med granatæbler, figner, mandariner og japanske abrikoser, og da Sei-chan blev ældre, klatrede han sammen med sine storesøstre op i træerne for at plukke og spise frugter.

„Ah,“ sukkede Nagano. „De smagte så godt. Vi var så glade.“

Nagano var 11 år gammel, da stillehavskrigen brød ud. I løbet af de følgende to år kom hun og hendes familie ud for større og større udfordringer, og byen forandrede sig omkring dem. Da de allierede styrker i 1943 for alvor begyndte at presse de japanske fortropper i Stillehavet tilbage og bruge baser i Kina til at gennemføre luftangreb mod selve Japans hovedøer, indførte embedsmænd i Nagasaki byens første forsvarsforanstaltninger over for et muligt allieret angreb.

Ti steder – skoler og andre offentlige bygninger – blev valgt som førstehjælpscentre. Ved obligatoriske luftalarmøvelser i tonarigumi-regi skulle alle smide, hvad de var i gang med, eller afbryde deres søvn for at melde sig på udpegede evakueringssteder, hvor de tilstedeværende blev noteret. Folk i alle aldre øvede sig på stafet med vandspande og andre brandslukningsøvelser. Tæt ved rådhuset og i de gamle bydele af Nagasaki blev alle bygningerne i hele blokke revet ned for at skabe brandbælter og evakueringsveje. Det tvang nogle skoler til at flytte andre steder hen, og det tvang utallige familier til at flytte ind hos slægtninge og venner i Urakami-dalen eller i områder uden for byen. Det blev krævet af alle familier, at de skulle fjerne taget på deres bygninger, hvis det var af træ – for at ilden ved en mulig ildebrand skulle brede sig langsommere i byen. Et medlem af familien – normalt en kvinde, da de fleste mænd enten var indkaldt eller på arbejde – skulle altid være hjemme for at forhindre ilden i at brede sig ved et luftangreb.

Kvarterets beboere samles til en krigsbrandøvelse under torii-porten, der leder til en helligdom. Efter 1943 blev disse obligatoriske øvelser gennemført månedligt i hele byen som et forsvar mod luftangreb. (Udlånt af Nagasaki Foundation for the Promotion of Peace, Committee for Research of Photograph and Materials of the Atomic Bombing)

Lokale firmaers ansatte og medlemmer af det civile hjemmeværn gravede underjordiske beskyttelsesrum under store fabrikker, kontorbygninger, kommunale og amtslige bygninger samt skoler. Andre huggede primitive, tunnelformede beskyttelsesrum ud i bakkeskrænterne rundt om byen. Nogle beskyttelsesrum kunne rumme op til 100 mennesker, selv om mange af dem lækkede og mudrede til hver gang, der havde været regnvejr. Det blev også krævet af familierne, at de gravede beskyttelsesrum under deres egne huse.

„Vi løftede tatami-gulvet og gravede et hul, som lige akkurat var stort nok til, at vi alle sammen kunne sidde på hug dernede,“ huskede Nagano. „Vi lagde vores værdigenstande og fødevarer i olietønder og lagde dem nede i hullet. Så dækkede vi det med en dør og stillede nogle spande med vand øverst, så de var parat til brug, hvis der blev ildebrand.“

De fleste af de mobiliserede skolelever og studerende arbejdede på jernbanestationer og i våbenfabrikker og skibsværfter langs bugten og langs Urakami-flodens bredder. Nagano var blevet sendt til et samlebånd på en Mitsubishi-fabrik, der producerede dele til flyvemaskiner. Den var placeret i en idrætshal ved et universitet, der i forhold til hendes hjem i Urakami-dalen lå helt ovre på den modsatte side af de østlige bakker. Hver morgen tog hun en sporvogn til stoppestedet foran Suwa-helligdommen, og derfra havde hun cirka en kilometer at gå mod nord til fabrikken. I påtvungen tavshed arbejdede hun på sin drejebænk side om side med voksne ansatte.

I sin fritid var der intet, hun kunne foretage sig. „Biografer var ikke tilladte,“ erindrede hun. „Restauranterne var lukket på grund af mangel på mad. For at have det lidt sjovt tog mine venner og jeg fotografier af hinanden og byttede dem. Jeg var stadig barn, og jeg var ikke i stand til at spekulere dybt over krigssituationen.“

Nagasaki blev første gang bombet i slutningen af 1944 som led i den første serie af amerikanske testangreb, hvor man gennemførte natlige brandbombetogter mod japanske byområder. De fysiske ødelæggelser i byen var begrænsede, men 26 mennesker var såret, og 13 havde mistet livet. De var Nagasakis første civile ofre for krigen. Ved slutningen af året havde amerikanske styrker vundet sejre ved Guam og andre af Mariana-øerne, hvilket gav dem lettere adgang til Japans hovedøer. Det tillod USA at intensivere sine målrettede bombeangreb på japanske militæranlæg, industrianlæg og transportcentre. Amerikanske bombefly fløj hen over Nagasaki dag og nat på vej til mål rundt omkring i Japan.

Nagasaki forberedte sig på et andet angreb. For at styrke forsvarsværkerne i hele byen forstærkede de kommunale ledere enhederne ved antiluftskyts-, søgelys- og radarinstallationer, de reparerede beskyttelsesrum på bakkerne, som var blevet ustabile på grund af regnvejr, de holdt vandtankene fulde af vand, og de sikrede sig, at beredskabets telekommunikationssystem fungerede.

Som et led i en alsidig bekæmpelse af ildebrande blev 37 hold på i alt 3300 arbejdere placeret rundt omkring i byen, så de kunne stå i spidsen for brigaderne ved brandslukningsarbejdet i en nødsituation. Hvert hold havde sin egen lastbil, læsset med en pumpe, og nogle havde derudover benzindrevne pumper. Civile hold med vandspande var parate og i træning. Når et angreb fandt sted, var ekstra enheder af politiet og brandvæsenet beredt på at styre trafikken af fodgængere og køretøjer, understøtte førstehjælpscentre og indsatser for at undgå epidemier og sørge for at få de dræbte af vejen.

Byens og amtets ledere havde udpeget yderligere et antal steder til nødhjælpscentre, og her var mere end 280 læger og sygeplejersker klar til at iværksættebyens kriseberedskabsplan – selv om nogle af lægerne var meget unge og endnu ikke færdigt uddannede studerende, som havde fået deres eksamenspapirer i hast, så de kunne erstatte de læger, som var indkaldt til hæren. Betonbygninger i byen og omliggende landsbyer skulle tjene som nødevakueringscentre. Klæder, medicin og store mængder af ris, nudler, soyasovs, kondenseret mælk, tørrede sardiner, salt, majs og sojabønner var oplagret i Urakami-kirken og andre bygninger, som man ikke regnede med ville blive angrebet.

For at gøre det sværere for fjenden at se de mulige bombemål gennemførte byen obligatorisk mørklægning. Familierne fik forbud mod at bruge lys efter mørkets frembrud, og fabrikker, hvor man arbejdede hele natten, fik ordre til at dække deres vinduer til for at eliminere enhvert lysudslip. Fra hjem og beskyttelsesrum kunne børnene høre og se de allierede bombefly flyve hen over sig. Nogle af dem lærte at kende de forskellige flytyper fra hinanden på lyden af deres motorer.

I henhold til den nationale regerings opfordring til evakuering af børn til områder ude på landet sendte Naganos forældre i slutningen af 1944 Kuniko på tretten år og Seiji på ni år af sted til deres bedsteforældre, som boede i Kagoshima-amtet på den sydligste spids af Kyushu. Naganos storebror var indkaldt og deltog i træning lige uden for byen, og Nagano, der som stor skoleelev var omfattet af en mobiliseringsordre, blev tilbage i Nagasaki sammen med sine forældre.

„Helt frem til det tidspunkt var vi en normal familie.“

Hun kunne ikke holde sin ensomhed ud, og i foråret 1945 tiggede hun sine forældre om at lade Kuniko og Sei-chan komme hjem. Efter stor diskussion gav hendes mor til sidst efter. Hun gik med til, at Nagano kunne rejse til Kagoshima for at hente dem, men moderen insisterede på, at Nagano kun skulle tage sine søskende med hjem, hvis de selv ønskede det. Ellers skulle hun ikke tage dem med tilbage.

Nagano gik ivrigt med til dette. Hun tog toget til Kagoshima alene, og da hun nåede frem, insisterede hendes søster og bror på, at de ikke ønskede at vende hjem, da de havde fået gode venner der. Da Nagano lagde pres på dem med forskellige grunde til, at de skulle komme hjem, begyndte Kuniko og Seiji at græde. „Du burde ikke tvinge dem,“ sagde Naganos bedsteforældre bebrejdende til hende. Men Nagano ville ikke høre. I et frikvarter på Kunikos og Seijis skole hentede hun dem og tog dem med på togturen tilbage til Nagasaki.

Fire måneder senere, om morgenen den 9. august, gjorde Nagano og hendes familie sig færdige med deres morgengymnastik. På det tidspunkt var folk rundt omkring i byen vågne, og alle inklusive Nagano var sultne. Mødre, bedstemødre og døtre måtte flikke måltider sammen af agern, savsmuld, malede sojabønner, kartoffelstilke, jordnøddeskaller og græskargrød. Proteinkilder var insekter, orme og kød af gnavere og slanger. En af pigerne på Naganos alder var så tynd, at hendes kammerater kaldte hende for Senko (røgelsespind). Andre led af apati som konsekvens af fejlernæring og søvnmangel.

En luftalarm i hele byen lød jamrende fra højtalere og radioer, og reaktionen hos folk var den samme hver gang. Fabrikkerne stoppede produktionen. Sygehuspersonale bar patienterne hen til deres udpegede beskyttelsesrum. Folk i hele byen tog deres luftalarmshjelme på, og forældre råbte til deres børn, at de skulle skynde sig i sikkerhed i familiens hul under huset eller i det nærmeste beskyttelsesrum. Tusinder – inklusive Nagano og hendes familie – krøb sammen i disse mørke, fugtige huler. Mødre, tanter og storesøstre blev tilbage for at bekæmpe de forventede ildebrande i deres hjem.

Efter lang ventetid lød den sirene, der afblæste alarmen. Nagano vendte hjem og forberedte sig på dagens arbejde. Hun havde fra rationeringen modtaget nogle helt nye hvide løbesko, en sjælden skat i sommeren 1945. Men hun ville ikke have, at de blev mudrede, så hun valgte at tage geta på, høje træsandaler. Morgensolen lyste byen op, da hun forlod sin mor, lillesøster og lillebror for at tage af sted på arbejde.

15-årige Mineko Dooh var med egne ord lidt af et „vildt barn“. Hendes larmende energi og markante lyst til at konkurrere om alting bekymrede hendes mor, som advarede Dooh om, at guderne holdt øje med hende, og at de ville blive vrede på hende, hvis hun ikke begyndte at opføre sig lidt mere feminint.

„Men jeg kunne ikke se guderne, så jeg spekulerede på, at de måske slet ikke eksisterede,“ forklarede Dooh. „På japansk har vi ordet wanpaku (uforskammet). Sådan var jeg.“

I hendes familie fulgte man de traditionelle japanske kønsroller. Man agtede og prioriterede mænd og drenge. Hendes far, som havde gjort tjeneste i Manchuriet, havde en ledende position på Mitsubishis skibsværft. Derhjemme var han streng og autoritær og forlangte absolut lydighed af sine børn, herunder at de lavede lektier to timer hver aften. Ved middag sad han ved et separat bord forrest i rummet, og selv under de hårdeste afsavn under krigen, fik han altid en ekstra portion mad. Dooh tænkte, at mænd var heldige.

Hendes mor var derimod mild, tålmodig og lydig uden at beklage sig. Hendes elegante skønhed var iøjnefaldende, selv midt under krigen, hvor hun ikke brugte makeup og bandt sit hår sammen med et tørklæde. Før den stramme rationering blev indført, havde hun solgt fisk for at supplere familiens indkomst. Hun trak en tohjulet vogn til fiskemarkedet, læssede sine køb, vendte hjem igen og ompakkede fiskene til to kurve. Derpå hængte hun fiskene op i hver ende af en pæl, som hun bar over sine skuldre, mens hun gik fra hus til hus og falbød sine varer.

Dooh, det fjerdeældste af hendes børn, havde arvet sin mors skønhed – store mandeløjne, glat hud og markante runde læber. Ud over at hjælpe med at passe sine yngre søskende havde Dooh to faste daglige opgaver. Hun skulle hente vand i den lokale fællesbrønd til familiens opvask, bad og vasketøj, og hun skulle rense ris og andre kornsorter til næste dags måltider. På kolde vinteraftener frøs hendes fingre til is, da hun skyllede risen, men Dooh holdt det ud, fordi hun kendte sin fars strikse politik: „Intet arbejde, ingen mad.“

Dooh boede sammen med sin familie på Inasa-bjerget lige vest for havnen i Nagasaki. Som barn havde hun leget skjul, sjippet og tegnet kridttegninger på stenene sammen med sine kammerater. På Inasas folkeskole havde Dooh slet ikke fravær, og hun fik bedre karakterer end gennemsnittet. Men Dooh var en drengepige, ikke den standsmæssige unge kvinde, hendes forældre og lærere havde ønsket sig. Hun var anfører for dødboldholdet, blev nummer et eller to ved mange af konkurrencerne ved skolens idrætsdage og repræsenterede skolen ved et løbestævne for hele byen. I frikvartererne ignorerede hun de andre piger og løb bare skolegården rundt.

I december 1941 blev hendes lands angreb på Pearl Harbor indledningen til en række forandringer i Doohs liv.

„Alle eleverne blev samlet i forsamlingsrummet,“ erindrede hun. „Vi bukkede for kejserens foto. Så talte skoleinspektøren om Japans alliance med Tyskland og Italien, og han fortalte os, at vi nu var i krig med USA og England. Han sagde, at det var nødvendigt, at vi studerede hårdt og samtidig opbyggede fysisk styrke. Lærernes ansigter var bekymrede og anspændte.“

Det følgende år evakuerede 12-årige Dooh sammen med sin familie til et sikrere område længere inde i landet i den nordvestlige udkant af byen. Dooh bestod adgangseksamen til pigegymnasiet Keiho, som lå to timers vandring fra hendes hjem.

I det første år, hun gik der, var der stadig normale undervisningstimer, og efter skoletid gik hun til blomsterarrangement, theceremoni, koto og japansk bueskydning. Efterhånden blev det krævet af eleverne, at de skulle plante kartoffelspirer på skolens område i gymnastiktimerne og efter skoletid, og Doohs skoleundervisning fokuserede mere og mere på militaristisk indoktrinering. Sammen med sine klassekammerater reciterede hun Kejserens Uddannelsesdekret, som krævede total tilbedelse og loyalitet over for kejseren og nationen under hans styre. „Hvis en nødsituation opstår,“ lød en sætning, „skal I modigt ofre jer for staten.“

Dooh regnede dog ikke med, at hendes land ville tabe krigen. „Vi havde lært, at Japan var Guds udvalgte land, og derfor ville Japan helt sikkert vinde krigen.“

Japanske soldater var blevet en særlig eliteklasse, og Dooh og hendes jævnaldrende veninder drømte om at blive deres koner.

Doohs storebror modtog et „rødt papir“ i 1942, hvilket betød, at han straks var indkaldt. Han var 23 år gammel. Som mange andre nye rekrutter skrev han et testamente og et brev med sine sidste ønsker og forseglede det i et brev med en fingernegl og noget afklippet hår, så familien ville have nogle fysiske minder om ham, hvis han døde. På hans afrejsedag stod Doohs mor tidligt op og brugte nogle ingredienser, som hun hemmeligt havde gemt til lejligheden, til at lave ohagi, klæbrige risboller overtrukket med søde azuki-bønner. „Spis, til du er mæt,“ sagde hun til sin søn.

Medlemmer af deres tonarigumi kom på besøg for at siger farvel til ham. De sang en patriotisk sang, mens Doohs bror gjorde honnør og fortalte forsamlingen, at han ville arbejde hårdt for landets skyld. Kort tid efter blev Doohs næstældste bror også indkaldt.

To år senere døde hendes ældste storebror ved et flådeslag tæt ved Guam. Hendes far tog toget til Sasebo, 50 kilometer nord for Nagasaki, for at hente hans aske – men den hvide æske, han modtog, var tom, så Doohs forældre placerede sønnens fingernegl og hårtotter i æsken som et minde om ham. Hendes mor græd i flere måneder i træk.

Mineko Dooh, 14 år gammel, ca. 1944. (Udlånt af Ikuyo Okada)

I 1944 måtte Dooh, der nu var 14 år gammel, opgive alle sine drømme om fremtiden. I stedet blev hun tvunget til at droppe skolen og arbejde fuldtids for krigsindsatsen. Sammen med tusinder af andre elever blev hun tildelt arbejde på Mitsubishis våbenfabriksanlæg i Ohashi, hvor de torpedoer, som blev affyret fra flyvemaskiner under angrebet på Pearl Harbor, var produceret. Doohs job var at inspicere boltene på de nye og færdige torpedoer, når de kom fra samlebåndet.

En gang om måneden vendte eleverne tilbage til deres skole på en „tilstedeværelsesdag“, hvor de udførte militære træningsøvelser under en officers kommando. Et af Doohs eneste overlevende foto fra den tid blev taget af en kammerat på en af disse dage. For at se godt ud havde Dooh trodset skolens regler og taget almindeligt tøj på – en mørk nederdel og en hvid bomuldsbluse – i stedet for sin skoleuniform.

„Jeg var modebevidst,“ sagde hun med et skuldertræk. „Jeg havde mit eget image.“

Med det erklærede formål at „underminere det japanske folks moral“ begyndte USA i begyndelsen af marts 1945 en skånselsløs brandbombekampagne mod japanske byer. I de næste fire måneder blev enorme industri- og beboelsesområder i Tokyo, Nagoya, Osaka og næsten hver eneste større japanske by brændt ned til grunden. Et stort antal civile blev dræbt, såret eller tvunget væk fra deres hjem.

Nagasaki var i højeste alarmberedskab. Med feberagtig energi forsøgte man at forstærke byens luftforsvarssystemer, nødhjælpsforsyninger og evakueringssteder. Sammen flyttede ansatte og mobiliserede studerende store Mitsubishi-maskiner, præcisionsinstrumenter og hele administrative afdelinger til skoler og underjordiske beskyttelsesrum.