Frie tanker

Udvalgte populære foredrag

af

Robert G. Ingersoll

Robert G. Ingersoll

Frie tanker

Udvalgte populære foredrag

 1. udgave 1886

E. Jespersen Forlag, Kjøbenhavn,

oversætter ikke oplyst.

Digitaliseret og moderne retskrivning af

Per Møller Andersen

Forlaget Fritanken 2014

1. udgave som ePub 2014

ISBN 978-87-91060-81-6

Indhold

Individualitet og åndelig frihed

Individuality. (Vol. 1 – Discussions)

Den kristne religion

The Christian Religion; Ingersoll's Opening Paper. (Vol. VI – Discussions)

Guder

The Gods (Vol. I – Lectures)

Frihed

Kvinders frihed.

Børnenes frihed

The Liberty of All, 1877. (Vol. I – Lectures)

Verdens frelsere

Originaltitlen kan jeg ikke finde /pma

Udgiverens forord

I sit forord til Robert G. Ingersoll: En udvidet antologi (senere udgivet som: Religion, fornuft, politik, tolerance) skrev Henrik Eismark:

Kun få af Ingersolls tekster har været bragt i dansk oversættelse, bl.a. omkring århundredeskiftet i arbejderaviser. Alle tekster bragt her er originaloversat af undertegnede og efter mit kendskab ikke tidligere oversat til dansk.

Dette er så ikke helt korrekt.

Ved en tilfældighed så jeg: Frie tanker – Udvalgte populære foredrag, oversat og udgivet i 1886. Disse foredrag indeholder Frihed, som også findes hos Henrik Eismark, Frihed for mand, kvinde og barn, dog uden frihed for kvinde og barn.

For at følge op på Henrik Eismarks interesse for Ingersoll, har jeg valgt at digitalisere, opdatere og udgive disse foredrag som eBog. Jeg har tilføjet teksternes originaltitel og udgivelsesår efter The Dresden Edition på Project Gutenberg på følgende adresse:

- http://www.gutenberg.org/files/38813/38813-h/38813-h.htm.

Tidligere udgivet af Robert G. Ingersoll er også:

- Robert Ingersolls taler (1886). Oversat af A. Møller.

Denne har jeg ikke haft lejlighed til at gennemse. (Kan ikke hjemlånes)

Per Møller Andersen

Allerød 2014

Individualitet og åndelig frihed.

His Soul was like a Star and dwelt apart

Overalt møder vi individualitetens og den åndelige friheds fjender. Vanens magt følger os fra vugge til grav. På vores første spørgsmål svarer uvidenheden os, på vores sidste overtroen. Af utallige hænder slæbes vi frem ad de udtrådte spor, og hele vor opdragelse kan sammenfattes i det ene ord: underkuelse. Ved hvert skridt frem mod vore ønskers mål møder vi keruben med det flammende sværd, der vogter adgangen til vore forhåbningers eden. Vi må nok undersøge alle emner af ringere interesse og med største frihed udtale flertallets anskuelser, men samtidig belæres vi om, at ytringsfriheden ikke må gå så vidt, at den kommer i strid med folkeovertroens tomme vidnesbyrd, og samfundet belønner dem, der svigter deres egen overbevisning.

Vi har alle hørt beretninger om 'kristeligt sindede' forbrydere, der kort før de skulle hænges har erklæret, at det ville være gået dem bedre, hvis de blot havde fulgt deres moders råd. Dog, hvor heldigt er det ikke for verden, at de moderlige råd ikke altid følges. Det er heldigt for os alle, at mennesket har så svært ved at lyde. Almindelig lydighed er almindelig stilstand; ulydighed er derimod en af de vigtigste betingelser for fremskridt. Vælg hvilket som helst tidspunkt i verdens historie og sig mig, hvad følgerne af ubetinget lydighed ville være blevet. Hvis kirken havde haft ubetinget magt over menneskesjælen, ville da ikke ordene frihed og fremskridt være udslettede af menneskenes tale? Trods alle 'råd' går verden stedse fremad.

Lad os antage, at astronomerne én gang for alle havde fastslået astronomiens grænser, at lægerne havde gjort det samme for lægekunstens vedkommende, at det er blevet overladt kongerne at bestemme regeringsformerne, at vore forfædre havde adlydt Pauli ord: "Vær al menneskelig øvrighed underdanig for herrens skyld”, og at kirken den dag i dag kunne styre verden – ville vi da ikke vende tilbage til kaos og urmørket? Filosofien ville blive brændemærket, videnskaben spærres bag gitter og lås og bålet flamme om den sønderlemmede frihed.

Det er en velsignet tanke, at der til alle tider har været mennesker med tilstrækkelig personlighed og mod til at hævde deres egne anskuelser og udtale deres egen mening. Jeg tror, det var Magellan, der sagde: "Kirken fortæller, at jorden er flad, men jeg har set dens skygge på månen, og jeg har mere tiltro til en skygge end til kirken!"

De fleste mennesker bøjer sig for den såkaldte autoritet og har en vis ærbødighed for det gamle, blot fordi det er gammelt; de tror, at et menneske er bedre, når det er død, særlig når det har været længe død, og de betragter deres nations forfædre som de største og bedste i menneskeheden. Alt dette tror de, fordi det er folkeligt og patriotisk, og fordi de har lært det, da de var små og hørte deres moder læse om det af en bog. Man kan ikke overvurdere den indflydelse, de i barndommen indprentede læresætninger har, når det drejer sig om overtro. Det første, der indpodes barnet, er, at en vis bog er ubetinget sand, at den er skrevet af Gud selv, at det er synd at udtale nogen som helst tvivl om dens pålidelighed, at det er en forbrydelse at fornægte den, og at de, som dør uden at tro på den, vil blive evig fordømte. Følgen er, at længe førend de selv læser bibelen, tror de, at den er sand, og når de læser den, er deres tanker ikke længere egnede til forskning, de anser den for et bevist faktum.

På den måde afvæbnes fornuften, og menneskehedens milde instinkter rives ud af vort hjerte; retfærdigheden bortkaster sin vægtskål og råber på hævn, og barmhjertigheden tilklapper med blodige hænder voldshandlinger sit bifald. På den måde er vor slægts begreber blevet ødelagt; på den måde har vi skabt tyranner, hyklere og inkvisitorer, og på den måde er menneskets hjerne blevet en slags palimpsest, hvorpå overtroen har udslettet naturens skrift og skrevet sine egne utallige løgne. Desværre er de fleste lærere uhæderlige og lærer andre som givet, hvad de selv tvivler om; de siger ikke: "Vi antager, at det er således, men derimod: "Vi ved, at det er således." De appellerer ikke til elevens fornuft, men de befaler ham at tro, de beholder al tvivl hos sig selv, de forklarer ikke, de påstår. På denne måde kan man skabe kristne, men hverken mænd eller kvinder; man kan skabe efterfølgere, men ikke banebrydere, disciple, men ikke en Kristus. Man kan så meget, man vil, love magt, ære og lykke til dem, der blindt vil følge, men man kan ikke holde sit løfte.

En konge sagde til en eneboer: kom med mig og jeg vil give dig magt."

"Jeg har al den magt, jeg behøver," svarede eneboeren.

"Kom," sagde kongen, "Jeg vil give dig rigdom."

"Jeg har intet ønske, penge kan opfylde," svarede eneboeren.

"Jeg vil give dig ære," sagde kongen.

"Nej, ære kan ikke gives, den må erhverves", var eneboerens svar.

 "Kom," sagde kongen som sidste forsøg, "Jeg vil give dig lykke."

"Nej," svarede den ensomme mand, "der gives ingen anden lykke end friheden, og den, som følger med andre, kan ikke være fri."

"Du skal netop få frihed" sagde da monarken.

"Så vil jeg blive, hvor jeg er" var svaret.

Og alle kongens hofmænd syntes, at eneboeren var en dåre.

Nu og da ser man et menneske, der vover at foretage en undersøgelse og trods alt hævder sin selvstændighed og har mod til at gå ad den vej, hans fornuft fører ham. Da samles de fromme og gentager deres vise maksimer, og de indskrænkede visdomsmænd sidder højtidelig skrigende som ugler på kundskabens tørre træ. Rigdommen vrænger næse, konventionalismen hånler, respektabiliteten går forsigtig af vejen, spotten peger fingre, bagtalelsen hvæsser sin tunge og skændselen sit brændejern; loven låner sin beskyttende magt, hykleriet sine pineredskaber og kirken dræber.

Kirken hader tænkere af samme grund som røveren hader sin dommer og tyven det afgørende vidne. Tyranniet opelsker øjentjenere, smigrere og sleske eftersnakkere, og overtroen trænger til troende disciple, sværmere, hyklere og bekendere. Kirken forlanger tilbedelse – netop det mennesket hverken skulle vise noget menneskeligt eller guddommeligt væsen. At tilbede en anden er at fornedre sig selv, tilbedelse er angst og bæven, sky frygt og blindt håb; det er dens ånd, der ophøjer en enkelt på de manges bekostning, som bygger paladser til røvere, oprejser æresstøtter for forbrydere og smeder lænker til sine egne hænder. Tilbedelse skaber tyranni, tilbederen længes altid efter at blive den tilbedte; men vi bør alle huske på, at fornuften ikke bøjer knæ, og at selvom kroppen tvinges mod jorden, står den uforfærdede mand altid oprejst. Når du tilbeder, opgiver du din selvstændighed, og når du tror på magtbud, træder du din egen personlighed under fode og berøver dig frivilligt alt det, der hæver mennesket over dyret.

Troens despotisme søges retfærdiggjort derved, at de kristne lande er de største og mest blomstrende i verden; men det samme kunne i sin tid være sagt om Indien og Ægypten, om Grækenland og Rom, om ethvert andet land, der har svunget sig op til verdenshistorisk betydning. Dette argument beviser derfor intet, og den antagelse, det hviler på, er fuldstændig falsk. Utallige omstændigheder og heldige betingelser har skabt de kristne samfunds velstand, og sandheden er, at vi er gået fremad trods religionssværmeriet, uvidenheden og modstanden. Kirken har ikke vundet sejre for menneskenes rettigheder; Luther arbejdede for at reformere kirken, Voltaire for at reformere menneskene. Over hver tyranniets fæstning svævede og svæver endnu den dag i dag kirkens korsbanner; hvor som helst kække stridsmænd har udgydt deres blod, er kirkens sværd blevet plettet derved, hver lænke er stemplet med korsets tegn, alteret og tronen har gensidig støttet hinanden.

Alt, hvad der findes af godt i vor civilisation, er frugten af handelen, klimaet, jordsmonnet, den geografiske beliggenhed, industrien, opfindelserne, opdagelserne, kunsten og videnskaben. Kirken har været fremskridtets fjende, thi den har søgt at hindre mennesket i at tænke på egen hånd. At hindre tænkningen er at hindre fremskridtet undtagen i trossager.

Kan man tiltænke sig nogen større skamløshed af kirken end det at ville tiltage sig retten til at tænke for hele menneskeslægten? Og hvorledes kan kirken, der gør fordring på at være ordfører for Gud, driste sig til i hans navn at fordømme alle dem, der ærligt forkaster dens fordringer og foragter dens påstande? Med hvilken ret kan et menneske eller en organisation af mennesker eller en gud forlange at holde tanken fængslet? Kan et faktum bevises, er tvang unødvendig, kan det derimod ikke bevises, er det skændigt at gribe til tvangsmidler; lige over for det ukendte har alle lige ret til at tænke.

Over livets vide slette vandrer vi alle, uden at en eneste vandringsmand med fuldkommen sikkerhed ved, at han er inde på den rette vej; men sikkert er det, at der ikke på nogen anden slette findes så mange vejvisere. Ved hver krumning, på hver korsvej finder man dem, og på hver står skrevet den rette vej og afstand; men disse vejvisere er alle forskellige, og følgen er, at vandringsmændene bliver mere rådvilde, jo flere de støder på. Tusinder af mennesker samler sig om disse mærker, og hvert af dem gør sit bedste for at overbevise vandreren om, at her er den eneste vejviser, man kan stole på, og at hvis den følges, skal belønningen blive uendelig stor og evig, medens alle andre veje siges at føre til helvede, og alle de, der har oprejst de andre vejvisere, blive erklæret for kættere, hyklere og løgnere. "Det er meget muligt," siger da en vandringsmand, "at du har ret i, hvad du siger, men lad mig dog i det mindste læse nogle af de andre anvisninger og undersøge dem lidt nøjere. I et spørgsmål af så stor betydning vil jeg nok stole lidt på mit eget omdømme."

"Nej," råber den anden ivrigt, "det er netop det, du ikke må gøre. Du skal følge mig uden nogen som helst undersøgelse, eller også er du på forhånd fortabt. "Vel," siger da vandringsmanden, "når det forholder sig således, tror jeg hellere, jeg vil gå med dig. Og så går da de fleste videre stolende på dem, der ved lige så lidt som de selv; men nu og da kommer en enkelt, der trods alle forbud roligt undersøger alle anvisningerne og lige så roligt forkaster dem alle. Disse vandringsmænd går deres egen vej og bliver af alle de andre erklærede for vantro og ateister.

Efter min anskuelse burde ethvert menneske anse det for sin pligt selv at vælge sin vej; af samme grund burde alle være sande mod sig selv – tænke, forske og selv drage slutninger. Det er en pligt, der påhviler såvel tiggeren som fyrsten. Tyranniets lænker skulle slænges til side, fra hvad kant tyranniet end kom – fra jord eller himmel, fra mennesker eller guder. Endvidere skulle enhver vandringsmand på den store slette meddele de andre sin egen mening om den vej, det var bedst at vælge; enhver er berettiget til at høre en andens ærlige overbevisning. Men der er kun én måde, hvorpå dette kan ske – den, der udtaler sin overbevisning, må ikke være bange for følgerne; købmanden må ikke være bange for at miste sin kredit, lægen sin praksis, præsten sin prædikestol. Der findes intet fremskridt uden frihed, undertrykkelse af den ærlige forskning er tilbagegang og må ende i åndeligt mørke. Den ortodokse religion skaber slavesjæle; ikke en af de ortodokse præster tør prædike, hvad han tænker, når han ved, at flertallet af menigheden tænker anderledes. Han ved, at hvert medlem af menigheden strengt passer på hans tanker, han ved, at det ikke forlanges af ham at sige sandheden, men at han har sit embede for at forsvare trosbekendelsen. Enhver prædikestol er en gabestok, hvorfra en lejet fange forsvarer sit eget fangenskabs berettigelse.

Er det ønskeligt, at alle skal have ganske de samme religiøse anskuelser? Er det blot muligt? Ved vi ikke, at der i hele verden ikke findes to aldeles ens mennesker – ikke to træer, ikke to blade, overhovedet ikke to ting, der er aldeles ens?

Kirken søger at presse alle tanker ind under én form, og da den ved, at ikke alle kan tro, vil den i det mindste tvinge alle til at sige, at de tror.

Næsten alle mennesker ræddes ved tanken om tilintetgørelse, og dog tilintetgør man sig selv ved at opgive sin personlighed. Åndeligt slaveri er åndelig død, og ethvert menneske, der har opgivet sin åndelige frihed, er sin døde sjæls levende ligkiste; således forstået er enhver kirke en kirkegård, enhver trosbekendelse en gravskrift.

Vi burde alle tænke på, at det at ligne andre er ikke at ligne sig selv, og at slavisk efterligning er det foragteligste træk i et menneskes karakter. Den store fare ved efterligning ligger i, at vi helst efterligner dem, der i virkeligheden står langt under os selv, og når alt kommer til alt kan vel et menneske næppe gøre et uslere bytte end ved at give sin personlighed bort for såkaldt 'respektabilitet'.

Jeg kan ikke tænke mig noget mere fornedrende end det ordsprog: "Det er bedre at være halen på en løve end hovedet på en hund." Det pålægger ansvar at tænke og tale på egen hånd; men de fleste mennesker hader ansvaret og derfor slår de sig sammen og bliver halen på en løve. De siger: "Mit parti handler på mine vegne, min kirke tænker for mig. Det er tilstrækkeligt, at jeg betaler mine skatter til staten og kommunen og lyder den løve, hvis hale jeg er. Hvorfor skulle jeg så ulejlige mig selv med at tænke på, hvad der er ret eller uret, eller søge årsagen til det eller det." Disse mennesker er respektable. De hader alle reformatorer og frygter mest af alt at blive forstyrret i deres daglige fred. De anser en overbevisning for noget meget ubehageligt, de elsker de ydre former og glæder sig ved deres prægtige løvehale, medens de fortæller om naboen, den urolige hund. Ved siden af denne menneskets naturlige trang til at blive befriet for personligt ansvar er det, og har altid været, et faktum, at enhver troende advarer menneskene mod den formastelige ugudelighed at vove at tænke selvstændig. I hele kristenheden har altid fornuften været anset for den upålideligste ledsager af alle, og kirken har på enhver måde søgt at hindre menneskene i at følge deres hjernes logik. De klareste fakta er blevne indhyllede i mysteriets slør og de største urimeligheder proklamerede som overbevisende fakta. Naturens orden er blevet kuldkastet for at give hyklernes mindretal magt over det hæderlige flertal. Den, der vovede at holde fast ved sine fornuftslutninger, blev anklaget som gudsfornægter og bespotter af den hellige kirke. Lige fra den første kirkes organisation og til vore dage har det at tænke sine egne tanker været uforeneligt med stillingen som medlem af menigheden, og ethvert medlem har båret mærket af halsjern, lænke og svøbe. Den, der alvorligt ville søge at reformere kirken, var sikker på at blive udstødt og jaget til døde af hykleriets blodhunde. Den største forbrydelse mod en trosbekendelse er at forandre den, reformation er det samme som forræderi.

Tusinder af unge mænd opdrages i dette øjeblik ved de forskellige kirker. Til hvad? Forberedes de måske til at kunne udforske de naturfænomener, der omgiver os?

Relaterede udgivelser

I Henrik Eismarks oversættelse som ePub findes:

Thomas Paine:

Sund fornuft – opfordring til uafhængighed (Common Sense)

Krise I – XIII (Crisis)

Menneskets rettigheder (Rights of Man)

Udvalgte essays

Ligeretten til jorden (Agrarian Justice)

Robert G. Ingersoll:

Religion, fornuft, politik, tolerance

De store skeptikere

Endvidere findes – I revideret oversættelse ved Per Møller Andersen:

Thomas Paine: Fornuftens tidsalder (Age of Reason)