Hans Schmidt Petersen

Pigernes ynde

KRIMI

C&K Forlag

1

ET MORD

Skuddet blev bemærket af en nabo, som tilkaldte politiet.

Fordi der tilfældigvis var en patruljevogn i nærheden af Enstedværket, var betjentene der mindre end to minutter efter.

Hoveddøren var åben, og betjentene gik ind i huset uden at tænke over faren. De var i Sønderjylland og ikke vant til, at et skud kunne betyde en gennemhullet hjerneskal.

Carsten Mathiesen blev ringet op fem minutter efter, at betjentene havde fundet liget.

Det var alt sammen Sønderjyllandsrekord. Hvis det var fortsat sådan, havde de opklaret mordet inden for en time. Så heldige var de imidlertid ikke.

I huset var korditlugten ikke bortvejret endnu, og da Carsten kom ind i stuen, blev den kraftigere, skarpere.

På gulvet var der en pøl, som trak sig omkring et sofaben, betjentene stod ubevægelige i rummet, lænet op ad væggen, og stirrede ned på et punkt, der lå på den anden side af sofaen, usynligt for Carsten.

Det første, han så, var et ben. Det var nøgent halvvejs op til knæet, kraftigt behåret hud nedenunder, en sort strømpe med gult mønster trukket op over fodknoglen.

Hullet i baghovedet var lille, men til at se, fordi Kjeld Madsens hår var tætklippet, og fra næseroden dryppede der stadigvæk blod ned mod pølen, langsomt, tyktflydende, på grænsen til at størkne.

“Vi har ikke rørt noget,” sagde den ene af betjentene.

Det havde Carsten heller ikke regnet med.

“Vi har kun følt på hans halspulsåre,” sagde den anden. “Der er ingen puls.”

“Har I fundet kuglen?” spurgte Carsten.

De så sig forvirret omkring.

“Den kan ikke være forblevet i hjernen,” sagde Carsten. “Så ville der ikke være så meget blod i ansigtet.”

Betjentene så alle andre steder hen end på ligets ansigt.

Carsten rørte heller ikke ved noget. Han ventede på lægen og teknikerne.

Før i tiden gik en politibetjent uden videre hen til liget, hvis han var den første på åstedet, og ledte efter spor, det blev han endda opfordret til, da spor var mest informative, når de var så friske som muligt.

Men de moderne retstekniske metoder – især dna-analyser – betød, at gerningssteder var nødt til at være så rene som muligt, ellers opstod der problemer, ikke blot med efterforskningen, men også med de domstolsrelevante beviser. Når der blot var den mindste mistanke om urenheder, var de meget nemmere at anfægte.

“Stor mundingshastighed, lille kaliber, ellers var kuglen blevet siddende i hjernen,” sagde retslægen.

Han hed Bo Hviidt og var en af de kolleger, Carsten helst arbejdede sammen med. Hviidt undgik behændigt pytten, mens han undersøgte ligets hoved.

“Jeg behøver vel ikke at angive dødstidspunktet.”

“Kun, hvis du har en formodning om, at det lå før, naboen hørte skuddet,” sagde Carsten.

Hviidt løftede ligets arm, som var stiv. I dødsøjeblikket krampede musklerne sig sammen, derefter varede det omkring en time, før de slappedes igen, så ligene blev ligesom dukker, og så varede det endnu nogle timer, før den endegyldige dødsstivhed indtrådte, og så begyndte kroppen for alvor at gå i forrådnelse.

Lige nu var den blot som en voksfigur.

“Han blev skudt bagfra,” sagde Hviidt.

Han var fra Sjælland, men talte sønderjysk. Af en eller anden årsag havde han forelsket sig i landsdelen og besluttet, at man umuligt kunne være den elskede nær, hvis man ikke talte hendes sprog, og så havde han lært sig det.

“Det siger du ikke,” sagde Carsten. “Fra hvilken vinkel?”

“Hvad er det, der optager dig?”

“Hvad skulle optage en politimand, der har et lig?”

“Hvor er konen?” spurgte Hviidt.

Noget af det første, Carsten havde gjort, efter han var kommet til gerningsstedet, var at ringe på hendes mobilnummer. Bortset fra at stirre på liget.

“I Hamborg. Hun arbejder i UniSouth. Hun er tilsyneladende regelmæssigt dernede.”

“Jeg tror, jeg kender ham,” sagde Hviidt.

“Under alt det blod?”

“Dansk Folkeparti, ikke sandt?”

“Du forbløffer mig.”

“Jeg er vant til at se dem før og efter, at der er blod på deres ansigter.”

“Han hed Kjeld Madsen,” sagde Carsten. “Han var folketingskandidat. Efter næste valg var han taget til København.”

“Jeg hørte ham tale engang,” sagde Hviidt. “På parkeringspladsen neden for Føtex. Han var en god taler. Jeg var ikke særlig glad for muslimer i nogle timer efter den tale. Hvad de dog kan gøre ved én.”

“Muslimerne?”

“Dem kender jeg ikke så mange af.”

“Hvor tæt var skytten på ham?” spurgte Carsten.

“Der er krudtpartikler i huden, og nogle af hårene er svedet af. Jeg kan først sige det, når jeg har undersøgt hud og hår grundigt; men så vidt jeg kan se, er skaderne ikke særlig voldsomme.”

De fleste mennesker kendte blot til luftgeværer, hvis de overhovedet kendte til våben, og de ville blive overraskede over, hvor lang den stikflamme var, der stod ud af et pistolløb, efter at kuglen havde forladt det, omgivet af en halo af hed pulverrøg, så lig ofte ikke blot var blodige, men også sodsværtede, hvilket næsten var værre at se på.

Mon Kjeld Madsen havde mærket brandsmerten, mens kuglen banede sig vej gennem hjernen?

“Omkring to meter, vil jeg skyde på.”

Hviidt behøvede ikke at betone, at han først kunne sige noget nøjere efter obduktionen og analyserne, og Carsten behøvede ikke at betone, at han ville have et skøn allerede på gerningsstedet, så han havde noget at gå efter.

Et skøn, ikke andet, ganske usikkert, det vidste de begge, men bedre end ingenting.

“Stod han, eller sad han ned?” spurgte Carsten.

Ligets stilling gav ingen oplysninger.

Blodpletterne på gulv og vægge var langt mere meddelsomme. Når en bloddråbe ramte underlaget frontalt, i en halvfems graders vinkel, var pletten rund, mens den var oval, når dråben kom skråt ind, og jo fladere vinklen var, des længere var pletten.

Man kunne trække tråde fra pletter og stænk, i de vinkler, som dets forme angav, og hvis man var heldig, krydsede de hinanden i det punkt, hvor blodet var sprøjtet ud af hjernen for første gang.

Når alle var gået, ville teknikerne trække fysiske tråde, mens Carsten og Hviidt blot visualiserede dem, lige så foreløbigt som skønnet over røgpartikler og skudafstand.

“Han stod,” sagde Hviidt.

Carsten nikkede.

Han prøvede at forestille sig det. Kjeld Madsen var gået ind i stuen, fulgt af morderen, han havde ikke haft mistanke om noget, havde villet sætte sig, der var noget, de skulle tale om, morderen løftede pistolen, skød og var løbet sin vej.

Men hvorhen? Havde morderen haft en bil? Sandsynligvis; men patruljebetjentene havde ikke set nogen. Han måtte over til naboen lige med det samme; han ville bare kaste et sidste blik, et afsluttende tankestrøg over gerningsstedet.

“Han kendte sin morder.”

Hviidt nikkede.

“Morderen var først lige kommet til huset,” sagde Carsten. “De skulle til at sætte sig og drøfte et eller andet. I det mindste var det sådan, Kjeld Madsen forestillede sig det. Hans livs største fejl.”

“Du spekulerer. Vi ved alt for lidt endnu. Måske var han oppe i soveværelset med sin morder, og de var kommet ned for at få en drink.”

“Det tror jeg ikke på.”

“Konen var væk.”

“Jeg tror ikke på det. Morderen var her kun i kort tid.”

Kvinden var medlem af en skytteforening, lerduer, noget med at svinge bøssen omkring i en morderlig fart og affyre to skud i rap. Carsten havde prøvet det engang, havde undret sig over tilbagestødets kraft, ikke ramt en eneste due og var blevet godt til grin. Det var ikke, hvad man forventede af en politibetjent.

I opholdsstuen var der en reolvæg med lutter pokaler og medaljer, danske og udenlandske, så kvinden måtte være virkelig god til sin sport.

“Og hvad er din hobby?” spurgte Carsten manden i huset.

Han var lidenskabelig gartner, havde et drivhus omme i baghaven, hvis Carsten måske ville se det?, orkidéer, vidunderlige planter, mindst 30.000 arter, ligesom mennesket en forholdsvis ny evolutionær opfindelse, og ligesom mennesket en overlevelseskunstner, om end ikke en ødelæggelseskunstner som mennesket.

De to hed Birgitte og Morten Larsen, var først i trediverne, barnløse, kvinden var ansat ved kommunen, i socialforvaltningen, manden havde en tøjbutik på gågaden, en af dem, som Carsten ikke havde råd til at handle i.

“Hvor var du, da skuddet lød?” spurgte han Morten.

“Ude i drivhuset,” sagde Morten.

Naturligvis.

“Jeg går altid derud, når jeg kommer hjem fra arbejde. Dér kan jeg bedst slappe af.”

“Hørte du noget?”

“Det tror jeg nok.”

“Hvad mener du med det?” sagde Carsten. “Der lød et skud mindre end halvtreds meter herfra, din kone er medlem af en skytteforening, du er vant til skud, og så ved du ikke, om du hørte noget?”

“Når han er i drivhuset, bemærker han intet,” sagde Birgitte.

“Som jeg sagde før, ligger drivhuset omme bag. Desuden er der lyst, når jeg er derinde. Jeg kan ikke se ud. Jeg var i færd med at bestøve et eksemplar af Phalaenopsis Miva Canelle Preador. Det må gøres med stor omhu. Man tåler ikke distraktioner.”

“Hvad skete der så?” spurgte Carsten.

“Birgitte ringede til mig. Hun var temmelig opbragt. Hun sagde, at der havde lydt et skud i nabohuset. Hun sagde, hun havde ringet til politiet. At hun var bange. Jeg løb naturligvis derop. Der var mørkt i soveværelset. Hun stod ved vinduet. Måske en minut senere kom patruljevognen.”

“Du så ikke nogen komme ud af huset?”

Morten rystede på hovedet.

Carsten henvendte sig til Birgitte.

“Hvor var du, da skuddet faldt?” spurgte han.

“Oppe i soveværelset. Jeg var ved at stryge.”

“Så du noget, før du hørte noget?” spurgte han.

Intet.

“Hørte du en bil?” spurgte han.

Ingen bil.

“Hvad lavede du efter skuddet?” spurgte han.

“Jeg løb hen til vinduet.”

“Hvad vender det ud mod?”

“Indkørslen.”

“Også deres?”

Hun nikkede.

“Du så intet?”

Hun rystede på hovedet.

“Der var ingen, der kom ud ad døren?”

Hun blev ved med at ryste på hovedet.

“Hvad lavede du så?”

“Jeg ringede til jer.”

“Havde du lyset slukket eller tændt?”

“Slukket,” sagde hun.

“Hvorfor?”

“Jeg ved det ikke. Jeg var bange. Jeg ved præcis, hvordan et skud lyder. Jeg reagerede spontant. Jeg slukkede for lyset, og så gik jeg hen til vinduet.”

“Du kiggede altså ud?”

Hun nikkede.

“Var døren åben?”

“Ja.”

“Hvad tænkte du?”

“At det var bedre at ringe til jer.”

“Hvordan gjorde du?”

“Jeg ringede 112.”

“Men hvordan?” spurgte Carsten. “Skulle du herned? Har I telefon i soveværelset? Hvor står den?”

“Jeg havde min mobil på mig.”

“Har du altid det?”

“Hvad mener du?” spurgte hun forarget.

“Du var ved at stryge. Jeg har ikke min mobil på mig, når jeg stryger.”

“Du ser ikke ud som én, der stryger særlig tit.”

“Lad nu være, Bir,” sagde Morten.

“Hun har jo ret,” sagde Carsten.

“Jeg ved ikke, hvorfor han er så led ved mig,” sagde Birgitte.

“Du stod altså ved vinduet hele tiden, du kunne se døren,” sagde Carsten. “Der var ikke nogen, der kom ud. Hvor længe blev du der?”

“Indtil politibilen kom. De sagde, at de havde været lige i nærheden; men det føltes, som om det varede evigheder, før de dukkede op.”

“Hvad lavede du så?”

“Jeg løb ned til dem.”

“Hvordan var jeres forhold til Kjeld og Julie?” spurgte Carsten.

“Vi er naboer,” sagde Birgitte.

“Lad mig tale om mine naboer,” sagde Carsten. “Vi mødes til fester. Om sommeren griller vi af og til spontant sammen i haven. Én gang var jeg til fodbold med nogle af dem, i Hamborg. Med årene lærer man hinanden ganske godt at kende.”

“Vi har kun boet her i fem år,” sagde Birgitte.

Så flot et hus i så ung en alder. Carsten kunne ikke forestille sig, at hans egne børn ville være så satte, når de var midt eller sidst i tyverne. Hans datter, Mette, var i Australien lige nu, på en sabbattur, og talte om at tage Canada og måske Sydamerika med, sønnen, Daniel, studerede i Californien.

“Julie og Kjeld flyttede ind året efter os,” sagde Morten.

“Hun er en højst succesrig bankkvinde,” sagde Carsten.

Julie Madsen var mere end det. Hvis alt gik efter planen, ville hun overtage ledelsen af UniSouth, den tredjestørste bankkoncern i Danmark, inden for det næste år. Og så manden, der var på vej op i politik, i et parti, der endnu aldrig havde siddet i regering; men ting kunne ændre sig, allerede nu havde partiet en betragtelig magt.

“Ved I, om Kjeld havde fjender?” spurgte Carsten.

“Alle i politik har fjender,” sagde Morten.

“Jeg mener fjender med navne og ansigter.”

“Han var flink,” sagde Birgitte. “Jeg bryder mig bestemt ikke om alt, hvad DF’erne siger, men han var virkelig sympatisk.”

“Det undrer mig ikke, at du synes det,” sagde Morten.

“Julie kunne være den rene bitch. Hun rakkede ham tit ned. Han var jo ikke andet end folkeskolelærer, mens hun var noget stort inden for banken. Jeg ønsker ikke at vide, hvad hun fortalte ham, når de var alene.”

“Julie Madsen er i Hamborg,” sagde Carsten. “Vi skal nok undersøge den side af sagen også; men indtil videre går vi ud fra, at hun har et alibi.”

“Hvordan skulle hun også være kommet ud af huset?” sagde Morten.

“Kender I til nogen af deres nære venner?” spurgte Carsten.

“De havde en stor omgangskreds,” sagde Birgitte.

Hvilket ikke undrede, når man tænkte på, hvem de var: en politiker på vej op og en succesrig bankkvinde.

“Havde de familie her i byen?” spurgte han.

Det var det, han gruede mest for: At fortælle de pårørende om dødsfaldet.

Men måske, hvis de ikke boede i kommunen, fik en anden politibetjent opgaven.

“Hans forældre bor i Esbjerg,” sagde Birgitte. “Hvor hendes forældre bor, ved jeg ikke.”

Carsten drog et lettelsens suk. Han ville ringe til Ole Siggaard, lederen af afdelingen for personfarlig kriminalitet på centralen i Esbjerg.

Han skyldte stadigvæk Carsten en tjeneste.

2

ARBEJDSGRUPPEN

“Så er det altså naboerne,” sagde Bodil Svendsen, hans assistent. “Hvorfor tog du dem ikke med herind?”

“Fordi vi ikke ved, om det er dem,” sagde Carsten. “Fordi jeg ikke bryder mig om at hive borgere ind på stationen, før tiden virkelig er inde.”

“Du er for blødsøden,” sagde hun.

De var fire personer i mødelokalet; Bodil, Carsten, og så to unge betjente, Dan og Ulrik, efternavnene havde Carsten ikke present, to intelligente, behagelige fyre, der ignorerede Bodils respektløshed over for ham.

“Naturligvis skal de granskes,” sagde han. “De skal endevendes. I det hus er der foregået noget meget mærkeligt.”

Klokken var tyve minutter over midnat, de sad og ventede på Julie Madsen, de ville handle, de ville opklare sagen, de ville i seng, de havde for megen koffein i blodet, stadigvæk for megen adrenalin, det var forkert bare at sidde her og snakke, når der var så meget at lave.

De vidste imidlertid også, at de havde udspurgt alle naboerne, at teknikerne stadig var i gang med at undersøge huset, at lægen var ved at gøre obduktionen færdig, at lige nu var det nødvendigt at samle tankerne, så de ikke bare løb rundt i blinde.

“Hvis Birgitte Larsen taler sandt, er det en gåde, hvordan morderen er kommet ud,” sagde Carsten. “Han eller hun kan ikke være kommet ud bagved, der var vådt, og der er ingen fodspor. Hvis morderen ikke var en fugl, måtte han træde i det våde græs, og det ville man bemærke.”

“Det var mørkt, da I så efter,” sagde Dan. “Måske finder vi nogen i morgen.”

Han og Ulrik havde udspurgt naboer, mens Bodil og Carsten søgte efter fodspor.

“Måske,” sagde Carsten. “Vi må håbe, at det ikke fortsætter med at regne.”

“Det gør det,” sagde Ulrik.

“Der er ingen fodspor,” sagde Bodil. “Vi havde rigelig med lys på de første meter. Så langt er der ingen, der kan springe.”

“Og hvis han gik rundt om huset, ville Birgitte Larsen se ham,” sagde Carsten.

“Hvad nu, hvis han gemte sig i huset og slap ud lidt senere?” spurgte Dan.

“Hvornår? Efter at betjentene var kommet? Med Birgitte og Morten Larsen rendende omkring? Desuden kom jeg jo også nogle få minutter efter.”

“Så måske ved siden af huset. Er der ikke nogen død vinkel?”

“Eller han er der stadigvæk,” sagde Ulrik.

“Du ved, hvordan teknikerne arbejder,” sagde Carsten. “Det er ikke muligt for et menneske at gemme sig.”

“Måske har de bare ikke fundet ham endnu.”

“Lad os nu lige komme tilbage til de mere realistiske overvejelser,” sagde Carsten.

“Alt tyder på naboerne,” sagde Bodil. “De er, så vidt vi ved, de eneste, der havde mulighed for at komme ind og ud igen.”

“Strengt taget kun Birgitte Larsen,” sagde Carsten. “Hun påstod, at hun var oppe i soveværelset. Har vi vidner på, at hun var deroppe?”

Dan og Ulrik rystede på hovedet.

“Man kan ikke se soveværelset fra nogen af de andre huse.”

“Kun fra Madsen-huset.”

Det skyldtes først og fremmest, at der ingen genboer fandtes. På den anden side af Varnæsvej lå der blot marker og træklynger.

“Hun havde altså mulighed for det,” sagde Carsten. “Hvad med motivet?”

“Hun havde måske et forhold til Kjeld Madsen, og han ville gøre det forbi,” sagde Bodil.

“Hvad med våbenet?” sagde Carsten.

“Hun er medlem af en skytteforening.”

Det var der noget om. Det havde beskæftiget ham, mens han kørte til stationen. I virkeligheden allerede inden han gik over til naboerne for at tale med dem.

“Ville du skyde din nabo, når du var medlem af en skytteforening?” spurgte han.

“Hvad ellers?” spurgte Ulrik.

“Det er det, jeg kan bedst,” sagde Dan.

“Hun skyder med bøsser efter lerduer,” sagde Carsten.

“Hvad så med manden? Vi aner ikke, om han virkelig var ved orkidéerne. Han går ind i huset, skyder Kjeld Madsen, kommer hjem igen, og konen lyver for at beskytte ham.”

“Hvorfor skulle hun gøre det?”

“Ville Lone ikke gøre det for dig?”

Det kom an på, hvad han havde gjort.

“Hvad var hans motiv?”

“Det samme,” sagde Bodil. “Birgitte og Kjeld havde et forhold, og til sidst kunne Morten ikke holde det ud længere.”

“Hvorfor holder Birgitte så tæt?” spurgte Carsten. “Hvis det virkelig forholdt sig sådan, ville hun opleve et enormt pres lige nu. Det kunne jeg ikke mærke noget af. Hun opførte sig ikke anderledes end andre hovedvidner, jeg har oplevet gennem tiderne.”

Bodil himlede med øjnene, og de to unge betjente rørte uroligt på sig.

I det øjeblik kom en betjent ind og sagde, at Julie Madsen ventede ude i receptionen.

“Så vi foretager os altså intet vedrørende naboerne,” sagde Bodil. “Bare fordi du har sådan en usvigelig fornemmelse af, hvordan hovedvidner bør opføre sig.”

“Naturligvis gør I det,” sagde Carsten. “Alle tre. I tager tilbage til naboerne og spørger specifikt om forholdet mellem de to par. I finder ud af, hvad de har af familie og venner og spørger også dem. I prøver at finde ud af alt, hvad I kan, om dem.”

“Men vi må ikke tale med dem personligt,” sagde Bodil.

“Naturligvis må I det.”

“I hvilken rækkefølge?”

“Det bestemmer du. Du tager dig af denne del af undersøgelsen. Den er du fuldstændig ansvarlig for selv. Jeg skal nok lade være med at blande mig. Jeg ønsker blot en mundtlig eller skriftlig rapport hver dag. Der må også gerne være flere af dem. Jeg vil meget gerne holdes ajour med, hvad I finder ud af hen ad vejen.”

“Og hvad laver du imens?”

Han smilede. “Venter og tænker.”

Så rejste han sig op for at gå hen og tale med Julie Madsen.

3

ENKEN

Efter Carstens erfaring var sorg noget af det vanskeligste at spille – især, når den ikke blev maskeret af konstant gråd.

De nedtrukne mundvige var forholdsvis nemme, da skulle man bare tænke på noget sørgeligt; men trækningerne omkring øjnene, specielt i de ydre øjenmuskler, var noget, som kun virkelig gode, uddannede skuespillere kunne mane frem.

Da blev huden ligesom meget tynd, øjnene var hele tiden trukket en smule sammen, og der var en ejendommelig, udtørret glans over dem.

“Det var en hel række af møder,” sagde Julie Madsen. “Fem eller seks. Du må meget undskylde, at jeg ikke har det nøjagtige antal parat. Du må spørge min sekretær i morgen tidlig. Her til morgen, mener jeg. Hun har mine møder i sin kalender.”

“Det skal jeg nok,” sagde Carsten.

Hændernes rysten var også vanskelig at spille. Ligesom en misbruger med begyndende abstinenser.

“Vi var mellem tre og ti personer,” sagde hun. “Vi har en række lån, som vi har svært ved at værdisætte lige nu.”

“Det kan jeg levende forestille mig.”

“Jeg skal nok give dig navnene på de personer, der var til stede ved møderne,” sagde hun. “Dem skulle min sekretær også have.”

“Havde Kjeld nogen fjender?” spurgte Carsten.

Disse skift var også vanskelige at foregøgle. Lige nu virkede hendes øjne næsten helt normale, ikke for smalle og uden den feberagtige glans, de havde haft øjeblikket før, og som de snart skulle få igen. Sådanne skift ventede Carsten instinktivt på.

“Han havde politiske modstandere,” sagde hun. “I Danmark har vi ikke tradition for, at folk bliver dræbt af politiske grunde. Jeg kender i det mindste ikke til noget fortilfælde.”

“Fik han hadefulde breve eller e-mails eller opringninger?” spurgte Carsten. “Var der nogen, der sagde, at hvis han ikke holdt op med at give udtryk for sine meninger, så ville han blive straffet?”

Hun rystede på hovedet, og ansigtet faldt tilbage i sorgmasken: mundvigene, den tynde hud omkring øjnene, deres tørre glans.

“Kan det tænkes, at han ikke indviede dig i det?” spurgte han.

“Vi levede næsten fuldstændig for vores arbejde,” sagde hun. “Vi havde altså kun forholdsvis lidt tid sammen. Men den udnyttede vi.”

“Hvordan?”

“Vi har en sejlbåd,” sagde hun. “Og om vinteren elsker vi at gå lange ture. Vi fandt interessante steder på nettet, tit tog vi et hotelværelse på stedet, og så vandrede vi og snakkede. Vi havde så meget at snakke om, fordi vi så hinanden så sjældent. Det blev aldrig kedeligt mellem os.”

Nu gik mundvigene en smule opefter, noget i stemmen brast, der var vand i øjnene, lige nok til, at en enkelt tåre kunne løbe ned ad kinden, og så var der nogle sekunders stilhed, indtil hun rømmede sig og talte som før.

“Han var ikke anderledes end ellers,” sagde hun. “Han talte næsten udelukkende om listepladser og prognoser.”

Der var folketingsvalg om to uger.

“På den front var han meget anspændt,” sagde hun.

“Han var da så godt som sikker på at komme ind.”

“Du ved ikke særlig meget om politik, vel?”

Han stemte til valgene, han læste avisen hver dag, han fulgte med, så godt han kunne.

“Det kommer ikke kun an på, om man kommer ind,” sagde hun. “Det er også vigtigt at opnå et godt personligt resultat. For Kjeld gav det ingen mening at komme i Folketinget, hvis han ikke blev til noget der. Sådan er de alle sammen. De lever for politik. De lever for at få magt. På sin vis er en politikers værste konkurrent ikke en politiker i et andet, men i hans eget parti.”

“Gælder det samme ikke også for bankfolk?”

“Jeg havde ikke kunnet holde en anden slags mand ud,” sagde hun. “Han passede perfekt til mig. Jeg havde ventet så længe på én som ham.”

Hun sagde det med en flad stemme, nærmest blottet for følelser, og det gjorde det endnu mere ubærligt.

“Et menneske, der havde et eget liv. Et menneske, der ikke begrænsede mig. Jeg lærte en hel række af mænd at kende, som påstod, at det kunne de sagtens, at det ville de være glade for, de kunne heller ikke det der snævre, det der borgerlige. Men med tiden begyndte de at protestere. Eller de var mig utro. De tjente dårligere end mig, de havde en lavere stilling. Det kunne de ikke klare i længden. Kjeld kunne. Han havde andre mål.”

“Han var en del år yngre,” sagde Carsten.

“Ved du, hvor mange af mine mandlige kolleger der har koner, som er væsentlig yngre, end de selv er? Og disse kolleger har forladt deres første koner og ofte mindreårige børn for at være sammen med de unge kvinder. Stiller du også dem den slags spørgsmål?”

“Det kommer an på,” sagde han.

“Jeg var i Hamborg, da det skete.”

Det virkede, som om det var en lettelse for hende at kunne være vred i stedet for at sørge. Der var et helt andet liv i hendes ansigt, og det gjorde hende meget smuk.

“Du tror da ikke, at jeg har ansat nogen til at myrde min mand?”

Tanken havde strejfet ham. Eller rettere sagt, ikke en lejemorder, det kunne han ikke forestille sig, men en elsker, måske en forsmået elsker, det var alt for tidligt at drage konklusioner. Samtidig var det alt for sent. Han måtte se at afslutte samtalen og få noget søvn.

“Hvilket forhold havde I til Birgitte og Morten Larsen?” spurgte han.

“Vi var naboer. Vi havde ingen problemer med dem. Vi var travle mennesker alle fire. Så er der ikke så megen tid til at komme op at skændes.”

“Jeg mente ikke nødvendigvis, at I var kommet op at skændes med dem.”

“Hvad mente du så?”

“Jeg tænkte på, om der måske kan have udviklet sig noget mellem Kjeld og Birgitte.”

“Tanken er latterlig!” sagde Julie.

“Hvorfor?”

“Jeg har fortalt dig, at jeg har været gennem den slags. Jeg fornemmer det meget hurtigt. Desuden ville Birgitte aldrig indlade sig på sådan noget. I deres ægteskab er det Morten, der har pengene, og da de blev gift, fik de særeje.”

Var det noget, Morten pralede med, når han en sjælden gang kom ud af drivhuset?

“Desuden ville Kjeld aldrig have valgt en som Birgitte. Hun er ikke hans type. Men nu vil jeg hjem og i seng,” sagde hun. “Hvis du ikke vil beholde mig her mod min vilje.”

Det ville han ikke, selv om der var en ting, han måtte tvinge hende til: At finde en anden seng. Hjem kunne hun under ingen omstændigheder komme.

Han lovede dog at ledsage hende til den seng, som hun fandt frem til efter en enkelt opringning.

4

EN MAIL

Carsten kunne bedre lide de gode gamle dage, da anonyme beskyldninger kom per telefonopkald eller per brev.

Teknikerne var til gengæld glade for de nye kommunikationsformer, da de gav meget bedre mulighed for at følge sporene tilbage til afsenderen end et brev uden afsender, uden fingeraftryk, med ord klippet ud af en avis.

Derfor var de begejstrede, da den første e-mail kom ind ad lyslederkablet næste morgen klokken 8.23. Den var adresseret til Carsten og kom fra en hotmail-konto, og da han så og siden læste den, tænkte han, at han meget gerne ville vide, hvem der havde skrevet den, og var samtidig skuffet, fordi han tænkte, at en hotmail-konto var mere anonym end det mest anonyme brev, som man i det mindste kendte poststemplet på; men alligevel satte han sig i forbindelse med it-teknikerne, og de sagde, at det her var da meget bedre.

“Hvordan?” sagde han.

“Der er en MAC-adresse hæftet på mailen,” sagde teknikeren.

“Og hvad betyder det?”

“At vi om kort tid, og hvis vi er lidt heldige, kender den pc, som mailen er blevet sendt fra.”

“Når vi nu taler om at kende, hvor kender manden min e-mailadresse fra?”

På hjemmesiden var der kun angivet sjyl@politi.dk som fællesadresse for hele Syd- og Sønderjyllands politi, der var ingen personlige adresser.

“Den kan han have fået fat i på alle mulige måder,” sagde teknikeren.

“Alligevel bryder jeg mig ikke om det,” sagde Carsten.

Fra: headmaster102@hotmail.com

Til: carmat@politi.dk

Vedr.: Sandheder om et mord

I kigger helt forkert. I kigger i retning af familien, i retning af politik, i retning af venner, i retning af naboer, i alle de vanlige retninger.

Jeg vil endda vædde på, at når I sætter jer sammen her til morgen, så tænker I også på udenlandske grupper som mulige gerningsmænd. Det er jo ingen hemmelighed, at Kjeld Madsen var racist. En tilpasset racist, én, der ikke kom for retten for sine udtalelser, men ikke desto mindre en racist.

Tanken om udlændinge havde selvfølgelig strejfet Carsten, og mere end det, han ville være en dårlig politimand, hvis han ikke inddrog det aspekt. Som manden (eller kvinden?) i mailen skrev: Kjeld Madsen havde haft mange potentielle fjender.

I kommer altså til at vende hver en sten, I kommer til at gøre mange mennesker ondt ved de hemmeligheder, som I finder ud af om dem. Private hemmeligheder, ting, som aldrig burde komme til offentlighedens kendskab.

Men I kan jo ikke andet, I er nødt til at grave og vende, og når I så finder ud af, at I leder de helt forkerte steder og kun volder sorg og skade, er det allerede for sent.

Ikke fordi jeg bilder mig ind, at denne mail kommer til at ændre noget.

Alle dem, der skrev anonyme mails, ønskede brændende at ændre noget. Ellers gjorde de det ikke. Det værste ved dem var, at de ikke stod frem.

Ham her (eller hende her) havde noget i klemme selv, det var Carsten sikker på. Det skulle ikke undre ham, om det var drabsmanden, selv om han tvivlede på det. Mordere med et stærkt meddelelsesbehov havde han aldrig oplevet, i det mindste ikke på den måde.

De begyndte først at snakke, når man havde pågrebet dem, og så var de nærmest lettede.

Men ikke ham her. Han var noget andet. Eller var det en kvinde? Carsten var sikker på, at det var en mand; men han havde været sikker på så mange usikre ting i løbet af sit liv.

Hvad er der ved at arbejde på en skole, tænker I sikkert? Og ydermere, en af jer er gift med en, der arbejder på samme skole, og han har aldrig hørt noget negativt om Kjeld Madsen.

Han har aldrig hørt om noget seksuelt. Nu griner I sikkert, fordi Kjeld Madsen jo var gift med en ældre kvinde, han havde en moden seksuel smag, tænker I (hvad end det betyder), og hvis en lærer var tiltrukket af unge piger, så ville det hurtigt rygtes, især nu om dage, da kan du ikke skjule sådan noget, tænker I, ikke på en skole, inden for en familie ja, men ikke på en skole, hvor størstedelen af personalet er kvinder. De skal nok passe på. De tillader ikke, at nogen træder de unge piger for nær, de har et blik for sådan noget.

De ser jo også pigernes ynde, og nogle minutter senere står de foran spejlet og længes efter den tid, da de selv var så yndige.

De elsker de små, de hæger om dem, de er bekymrede, for de ved, hvor sårbare pigerne er, nogle af dem ved det af egen erfaring, de ved nøjagtig, hvordan deres ansigter er blevet sådan, som de er blevet, det er ikke alt sammen kun alder, det er også stor smerte.

Kjeld Madsen var der ikke nogen, som mistænkte. Der fandtes klager, fordi han var streng, og specielt de udenlandske elever behandlede han ikke altid lige retfærdigt. Men det seksuelle, nej, det seksuelle fandtes der ingen rygter om.

Er det så ikke mærkeligt, at jeg lægger netop det spor?

Er det et vildspor?

Det må I selv finde ud af.

“Han er ikke andet end en led, pervers skid,” sagde Bodil Svendsen. “Dem får vi hele dynger af, så snart der sker noget. Så kommer de ud af deres kloakker.”

Carsten havde sjældent set hende så opbragt før, og han spurgte sig selv, hvad der mon var sket hende, da hun var en lille pige – en yndig, lille pige – og om hun mon skød det fra sig nu.

Ulrik og Dan sad tilbagelænede, nippede af deres kaffe og så en smule trætte ud, men også ganske opmærksomme og med en vis forventningens glæde. Det var altid en fornøjelse at overvære en lille dyst mellem Carsten og Bodil.

“Han ved for meget,” sagde Carsten. “Desuden aner vi ikke, om det virkelig er en han.”

“Naturligvis gør vi det.”

“At drage forhastede konklusioner er ikke det samme som at vide.”

“At omgås mænd er at kende dem.”

“Så snart vi finder ham, skal vi nok komme til bunds i det,” sagde Carsten.

“Jeg tvivler på, at det bliver så nemt,” sagde Dan.

“It-teknikeren sagde, at enhver computer har sin egen identitet.”

“Der findes veje,” sagde Dan.

Han elskede at lege med computere, og Carsten følte sig altid mindreværdig over for ham, så snart talen faldt på dem. Han vidste, at han burde interessere sig mere for teknologi, at han burde kunne tale med om det og være uafhængig af andres meninger, i det mindste til en vis grad. Han havde købt bøger om de relevante emner, han havde sat aftener af for at lege på hjemme-pc’en, han havde bedt Daniel om at forklare bestemte ting, så længe han havde boet hjemme– men i sidste ende havde han altid smøget sig udenom. Han kunne det, han skulle bruge, og alt andet interesserede ham ikke.

Sådan hang det sammen: Det interesserede ham ikke. Han var ikke dum.

“Vi får se,” sagde han. “Hvad med jer? Fandt I ud af noget i løbet af natten?”

De havde været oppe og udspørge folk indtil klokken fire; men man kunne næsten ikke se det på dem. Der var en del, Carsten ikke brød sig om, når han tænkte tilbage på sine tyvere, usikkerheden over for svigerfaren og afhængigheden af overordnede for eksempel; men der havde unægtelig også været store fordele.

“Kjeld og Julie Madsen var ikke særlig meget hjemme, “ sagde Bodil. “Hun så godt som aldrig. Hun jogger mellem seks og syv om morgenen, hvis hun er der, er ude af huset inden otte og kommer sjældent hjem før klokken ni om aftenen. Hun arbejder altså mindst halvfjerds timer om ugen.”

“Er det overhovedet tilladt?” spurgte Ulrik. “Vi lever da ikke i USA.”

Der blev grinet lidt, mens de tænkte på deres eget overarbejde.

“Han var der oftere,” sagde Bodil. “Han kom og gik også mere uregelmæssigt og var tit hjemme om eftermiddagen. Da forberedte han sikkert undervisningen eller rettede stile eller den slags. Hvad laver folkeskolelærere, når de er hjemme?”

“Det, du siger,” sagde Carsten. “Får sig en på øjet. Hvad sagde de om forholdet til Birgitte og Morten Larsen?”

“Intet,” sagde Bodil.

“De sagde, at når Kjeld Madsen ikke var derhjemme for at lave det, som folkeskolelærere laver, så var han på farten, så lavede han politik.”

“Hvor ved de det fra?”

“Hvad skulle han ellers lave?”

“Det er det, vi skal finde ud af. Vi skal have fat i hans kalender, og så skal vi tjekke alle informationer, der står i den.”

“Og hvis han ikke har nogen?” spurgte Dan.

Det grinede de alle ad. Man kunne ikke forestille sig en mand som Kjeld Madsen uden kalender.

“Han kom jo også tit sent hjem,” sagde Bodil. “Så vidt naboerne vidste, lavede han mad, når han var hjemme før Julie, og så spiste de sammen. Hun lavede ikke mad, i det mindste ikke alene. Når hun kom først, spiste de koldt.”

“Spiller det en rolle?” spurgte Carsten.

“Jeg ved det ikke. Men ingen sagde noget om Birgitte Larsen. Jeg mener, naboerne ville da mærke sådan noget. Der var overhovedet ingen hentydninger. De virkede til at være overraskede over, at vi spurgte så ihærdigt til hende og hendes mand. De sagde, at de ikke havde haft nogen specielle forbindelser til Kjeld eller Julie.”

“Heller ingen fjendtlige,” sagde Carsten.

“Ingen specielle overhovedet.”

“Det er jo ikke sikkert, at de bare er vidner,” sagde Ulrik.

Hvem mente han?

“De naboer, vi udspurgte. De fleste af dem er sikkert bare vidner, måske dem alle sammen. Man kan ikke rigtig forestille sig dem som mordere. Og da slet ikke så professionelt, med et eneste skud. Men man kan aldrig være sikker.”

“Du foreslår altså, at vi skal mistænke dem alle sammen?” sagde Carsten.

“Nej,” sagde Bodil. “Dem, der er virkelig mistænkelige, det er Birgitte og Morten. De havde kontrol over situationen.”

“Jeg kan ikke lide, at naboerne slet ikke har noget at fortælle. Vi er nødt til at have et eller andet at gå ud fra.”

“Vi er først lige begyndt,” sagde Bodil.

“Hvad er der med familierne? Havde naboerne noget at sige om dem?”

“Hvilke familier?” spurgte Ulrik. “Kjeld Madsens? Julie Madsens? Birgitte Larsens? Morten Larsens?”

“Lad nu være med at blive så spidsfindig,” sagde Carsten.

Han kunne ikke få tankerne væk fra mailen. Den og gåden om, hvordan morderen var kommet ud og ind.

“De har set Julies søster et par gange,” sagde Bodil. “Kjeld var enebarn. Hvem tager sig af forældrene?”

“Julie var vist ikke verdens mest begejstrede tante,” sagde Dan, der havde to piger.

Ulrik derimod havde ingen, selv om han havde en fast kæreste. De skulle nok få, men ville vente lidt.

“Søsteren har fire børn,” sagde Dan. “Og når de en sjælden gang var på besøg, var stærke, kølige Julie helt ude af den.”

“Det er ikke så nemt med børn,” sagde Ulrik.

“Det ved du intet om,” sagde Dan.

“Jeg har også nevøer og niecer. Jeg leger endda med dem.”

“Jeg tager mig af forældrene,” sagde Carsten. “I hænger i med naboerne, og så får I fat i Kjelds kalender og udspørger al familie, bortset fra forældrene, også Julies søster, selv børnene. Jeg vil vide alt, hvad der er værd at vide.”

“Vi ved, hvordan man arbejder i sådan en sag,” sagde Bodil.

“Jeg vil have hans kontoudtog så langt tilbage, som vi kan få dem, jeg vil have hans kalender, og så vil jeg have, at I følger hans spor, spørger de mennesker, han har haft med at gøre, samler informationer. Et eller andet sted er der noget, vi ved bare ikke, hvor det gemmer sig, men det finder vi ud af.”

“Hvad med hende?” spurgte Bodil.

Hun kunne altså ikke lide Julie Madsen.

“Hende tager jeg mig af.”

“Hendes kontoudtog, hendes kalender.”

De to unge mænd kiggede forbløffet på hende. De havde alle sammen tømt deres kaffekopper og vidste, at nu var det på tide at drage af sted. Carsten brød sig ikke om lange møder. En kop kaffe, lidt hyggesnak inden de gik i gang, så sad de koncentreret om bordet, Carsten havde en liste foran sig, som han afkrydsede, man havde lov til at komme med nye idéer, men det måtte ikke tage for lang tid, de skulle ud i marken, de skulle snakke med folk, ikke blot med hinanden.

“Hende får jeg ingen dommerkendelse på,” sagde Carsten. “Vi tjekker naturligvis hendes udsagn vedrørende møderne i Hamborg. Jeg har allerede sat mig i forbindelse med kollegerne dernede. Jeg taler også med hendes sekretær, og jeg er sikker på, at jeg får den officielle kalender at se. Mere kan vi ikke få på den front lige nu.”

Bodil så skuffet ud. Det var næsten, som om hun ønskede, at Julie Madsen skulle være morderen.

To timer senere var Carsten tilbage fra obduktionen, hvor han havde lært adskillige ting: At han hadede hjerner, som var blevet gennemtrængt af kugler; at han beundrede lægen og assistenterne for deres robuste maver; at kuglen havde ramt hovedet lige neden for nakkebenet, os occipitale, fulgt foramen magnum, hullet, hvor rygmarvsnerven trådte ind i hjernen, gennemtrængt hjernestammen, ramt cerebellum, lillehjernen, banet sig vej gennem storhjerne og hjernebark og trængt ud næsten midt mellem Kjeld Madsens øjenbryn, hvorefter den fløj ti meter, indtil den ramte væggen og fandt sin endelige, flade, uregelmæssige form; at skudbanen gik nedefra og op, om end i en flad vinkel; at han var ved at være træt af lægens og assistenternes hårdkogte vittigheder.

“Hvis du tænker på vinklen,” sagde Carsten. “Betyder det, at skytten var mindre end Kjeld Madsen?”

“Det kommer an på, hvor tæt han var på,” sagde Bo Hviidt. “Vinklen vokser automatisk med afstanden. Det er ligesom i biografen: Jo længere du sidder fremme, des mere skal du lægge nakken tilbage.”

“Nu skal du ikke komme for godt i gang.”

“Vi ved ikke nøjagtig, hvor tæt skytten var på. Naturligvis var han tæt på, mindre end tre meter; men så længe vi ikke kender våbenet, kan vi ikke sige noget nøjere. Mærkerne på hans baghoved afhænger i høj grad af, hvor meget krudt der var i patronen.”

“Hvad er din vurdering?”

“Om hvad?”

“Du har været mere samarbejdsvillig andre gange,” sagde Carsten.

“Det var én, der vidste, hvordan man skyder og rammer.”

“Hvorfor tror du, det kunne være en kvinde? Normalt er det altid en mand.”

“At han blev skudt bagfra. At skytten var mindre end ham, og han var jo ikke særlig stor. Jeg er ikke sikker på, at det var en kvinde. Jeg ville blot sige, at hvis en amatør rammer, selv fra to meters afstand, så er han eller hun meget heldig. Du skal være heldig, hvis du bare vil ramme kroppen. Men så oven i købet hovedet.”

Det samme havde Carsten hele tiden tænkt.

“Der er ikke noget hylster i stuen,” sagde han.

“Har teknikerne sagt det?”

“Jeg kiggede også selv, mens jeg stod og ventede på dem. Men jeg tænkte, at det måske var rullet ind under sofaen eller et af de andre møbler.”

Hviidt sagde ikke noget. Når der ikke var noget patronhylster i det lokale, som et skud var blevet affyret i, kunne det betyde to ting: Enten at våbenet var en revolver, hvor hylsteret blev siddende i kammeret; eller det var en pistol, hylsteret blev kastet ud som følge af en mekanisme, som eksplosionen satte i gang, og måtte samles op.

Hvis det nu var en pistol, så havde morderen haft den nødvendige koldblodighed til at lede efter hylsteret. Det tydede på en professionel. En amatør ville bare være løbet sin vej.

På den anden side – professionelle skød sjældent kun én gang, men flere gange for at være helt sikre.

Sagen hang ikke sammen.

“Findes der ikke en nabo, der skyder?” spurgte Hviidt.

Carsten nikkede.

“Har hun et alibi?”

Carsten rystede på hovedet.

“Så er sagen vel klar,” sagde Hviidt.

Carsten sagde ikke noget. Han betragtede blot, hvordan Hviidt vaskede sine hænder, selv om han havde arbejdet med handsker. Carsten gad vide, hvor mange gange om dagen de hænder blev vasket.

“Men det er den ikke for dig,” sagde Hviidt.

“Nej,” sagde Carsten.

“Wunderbar,” sagde it-teknikeren.

Det var tysk og betød “vidunderligt”.

“Jeg vidste slet ikke, at du talte tysk,” sagde Carsten.

“Sådan hedder baren, som mailen er blevet sendt fra. De har wi-fi.”

Han kiggede på Carsten, som om sidstnævnte ikke vidste, hvad det var for noget.

“Jeg har altså også siddet på caféer og logget på nettet,” sagde Carsten.

“Så har jeg tabt det væddemål.”

“Flensborg,” sagde Carsten.

“Vi har pc’ens id. Det er en MSI. En solid bærbar.”

“Som jeg kan se på dig, er det den gode nyhed.”

“Den dårlige er, at den blev stjålet for to dage siden.”

“Hvor?”

Carsten håbede, at teknikeren ville sige: “Åbenrå”. Han ville helst have det hele samlet i én by. Det var vanskeligt nok sådan, som det var.

“Flensborg,” sagde teknikeren.

5

EN STJÅLEN PC

Manden var sidst i trediverne, vejede ti kilo for meget, hed Edgar Ballin og erklærede, at han elskede Excel, efter at han havde ført Christiane Müller ind på sit arbejdsværelse, hvor der stod en stationær pc og en bærbar, som begge kørte Excel-programmer.

Christiane var kommissær ved Flensborgs politi og var blevet ringet op af Carsten, efter han havde fundet ud af, at Wunderbarpc’en var blevet stjålet. Han havde beskrevet sagen og bedt hende om at tage hen til ejeren. Senere på dagen skulle de mødes på Wunderbar for at drikke en kop kaffe sammen og interviewe de ansatte.

“Jeg troede, Deres bærbare var blevet stjålet,” sagde Christiane.

“Har De fundet den? Jeg har regningen, hvis De ikke tror på mig.”

Det var nærmere tyve kilo; men fordi han var ganske høj og meget bevægelig trods sin tyngde, mærkede man det ikke lige med det samme.

“Nej, vi har ikke fundet den,” sagde Christiane.

“Hvorfor kommer De så her?” Ballin lød skuffet.

“Den er blevet brugt i en anden sag.”

“Hvilken sag? Hvad drejer det sig om? Er der sket noget?” Skuffelsen var forduftet.

“Det må jeg desværre ikke udtale mig om på nuværende tidspunkt. Jeg vil blot gerne høre, hvordan De mistede Deres maskine.”

Excel-tabellerne var fyldt med tal, og i kommandorubrikken var der en formel med en masse “WENN” og “UND” og parenteser og cellebetegnelser. Hun havde været til Excel-kurser et par gange i løbet af sin politikarriere, men brugte ikke formlerne særlig meget, mere grafikfunktionerne, SmartArt for eksempel, når hun forsøgte at visualisere de forskellige tråde i en sag.

Ballin lo, og når han gjorde det, udstødte han en piben, en slags meget tynd og højlydt vrinsken, og da han lo ganske ofte, ønskede Christiane hurtigt, at hun var langt væk.

“Jeg arbejder ikke,” sagde han. “Det er min hobby. Jeg elsker Excel. Jeg drikker ikke, jeg ryger ikke, jeg tager ingen stoffer, jeg fører et kedeligt liv. Min eneste lidenskab er Excel.”

“Hvad med Deres kæreste?” Christiane havde set to par kvindesko foran indgangsdøren.

“Der fik De mig,” sagde han og lo.

“De er altså arbejdsløs,” sagde hun.

Ballin boede på Reepschlägerbahn, i en lejlighed med tre meter til loftet, en lang gang, et stort arbejdsværelse med pejs, dog uden træ og ild, alligevel behagelig varmt, især efter den fugtige kulde udenfor, vinden, der kom sidelæns fra, enkle og dyre møbler, nye, hvide og træfarvede, en smule metal hist og her.

“Jeg har mine egne penge,” sagde han. “Min kæreste arbejder; men det har jeg ikke behov for. Så jeg har gjort min store lidenskab til min daglige dont.”

Der var ikke mange mennesker, der sagde “dont” nu om dage og havde en pibende latter, når de gjorde det, og desuden et skæg, som kun gik rundt omkring munden og var næsten fingerlangt og en smule uplejet.

“Er det bare fiktive tal i tabellerne?” spurgte hun.

“Jeg henter dem fra nettet. Vi er en del mennesker, der elsker Excel. Som regel regner jeg med ægte tal. Jeg hjælper folk med virkelige problemer. Jeg tager bare ikke penge for det.”

“Hvor overordentlig flinkt,” sagde hun.

“Ikke sandt?”

“Blev maskinen stjålet herfra, eller havde De den med?”

“Har De ikke læst rapporten?”

“Jeg vil gerne høre det fra Dem.”

“Vi havde indbrud,” sagde han. “Badeværelsevinduet var blevet knust. Der var ingen tegn på, at døren var blevet brudt op. Den var låst, da vi kom hjem. Jeg lagde først slet ikke mærke til, at den var væk. Jeg havde den i en taske, og den stod på gulvet. Da vi fandt glasskårene på badeværelsesgulvet, tænkte vi ikke noget videre ved det. At det måske var nogle drenge, der havde kastet lidt for vildt med sten. Det var først senere samme aften, at det gik op for mig, at der manglede noget i arbejdsværelset, nemlig tasken med pc’en, og så ringede jeg til politiet.”

“Jeg vil gerne se badeværelset.”

Lejligheden var på anden sal, og badeværelsevinduet gik ud bagtil. På muren fandtes der ikke noget, man uden videre kunne klatre op ad, intet nedløbsrør eller den slags, og altanen var mindst fire meter herfra. Tyven eller tyvene måtte altså have brugt en stige.

“Hvornår skete det?” spurgte hun.

“Mens vi var ude at spise,” sagde han. “Jeg er et hundrede procent sikker på, at den stod der ved siden af skrivebordet, da vi gik, og var væk, da vi kom igen.”

“Og det vil sige?”

“Vi gik lidt i otte og kom hjem igen lidt over ti.”

“De har ikke noget alarmanlæg?” Christiane havde ikke set nogen kontrolkasse; men det behøvede ikke at betyde noget.

“Jeg anså det ikke for nødvendigt.”

“Deres udstyr må være ganske kostbart.”

“Nu tænker vi sandelig også over det.” Han lo. “Jeg har bare ikke rigtig haft tid indtil nu.”

Hvordan kunne et menneske, der ikke lavede andet end sine private Excel-beregninger dagen lang, påstå, at han ikke havde tid?

“Var computeren det eneste, der blev stjålet?” spurgte hun.

Ballin kiggede længselsfuldt over mod sine maskiner. Måske ville han helst glemme, at en af dem var blevet stjålet, måske ville han hele tiden videre. Eller han mærkede allerede abstinenserne.

Så nikkede han.

“Kun den bærbare?” spurgte Christiane.

Gerningsmanden eller -mændene havde løbet en stor risiko. De måtte have brugt en stige for at komme op til badeværelsevinduet, og det på et tidspunkt, hvor det stadigvæk var nogenlunde lyst, i det mindste mellem klokken otte og ni – hvis det ikke havde regnet heftigt den dag, og skyerne havde dæmpet alt sollys.

“Kun den,” sagde han.

“Var der noget specielt på den?”

“Excel-tabeller.”

Det overraskede hende ikke.

“Hvilke slags tabeller? Var de specielt følsomme?”

“Jeg laver ikke noget følsomt. Det er bare min hobby. Det er min lidenskab. Vejen er målet.”

“De sagde, at De lavede beregninger for andre folk. Måske var de tabeller vigtige for dem.”

“Ville De lægge vigtige beregninger ud på nettet til en vildfremmed person?”

Hun anede ikke, hvad folk kunne finde på i forbindelse med nettet.

“De vil altså fortælle mig, at der har været indbrudstyve herinde, og det eneste, de tog med, var en bærbar computer uden nogen værdi ud over salgsværdien på det sorte marked?”

“Deres kolleger var lige så mistroiske som Dem,” sagde han underligt fornøjet og strøg sig over skægget.

Bare han ikke begyndte at le igen.

“Savner De den slet ikke?” spurgte hun.

“Naturligvis. Jeg elsker alle mine maskiner. Jeg kunne ikke leve uden dem.”

“Siger navnet Kjeld Madsen Dem noget?” Hun udtalte det på dansk, altså med fladt a og uden d.