Dannie Mortensen

Dræberlyd

mellemgaard

Dræberlyd

© 2010 Dannie Mortensen og Forlaget mellemgaard

Sat med Century Old Style

Redaktør: Benedicte Koch

Grafisk produktion : KWG Design, Odense

Grafiker : Meluna Skov Kragelund

Illustrationer til omslag: Gregor Buir, Ervin Bacik og Stock.xchng®

Tryk : Scandinavian Book A/S

1. udgave, 1. oplag

ISBN 978-87-92622-70-9

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner,
der har indgået aftale med Copy-Dan, og kun inden for de
i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at bringe korte uddrag
i forbindelse med anmeldelser.

www.mellemgaard.dk

Lydboksen

En mørkklædt mand rejste sig inde i et buskads og strakte sig anstrengt. Han var godt øm i kroppen efter at have ligget på jorden det meste af dagen. Han så ud over den mørklagte militærbase foran sig, som han havde holdt under observation i flere timer. Han havde set, hvordan basen langsomt var blevet lukket ned for natten, og nu var alt stille. Det var længe siden, at han havde set en vagt gå sin runde. Lyden af hans boltsaks brød stilheden, hvorefter han løb over til en af de mørklagte bygninger. Med sagte åndedrag stoppede han op uden for bygningens hoveddør. Efter at have set sig om en sidste gang, satte han sig på hug, hvorefter han brækkede toppen af den elektroniske dørlås. Ved synet af de mange ledninger gav han et dæmpet suk fra sig og fandt et stykke papir frem med et diagram over ledningerne. Efter at have studeret diagrammet et stykke tid, forbandt han et lille apparat til låsen. Der lød et svagt klik, og den tunge dør åbnedes. Han smilede tilfreds og rejste sig op. Efter at have set sig om en sidste gang, lukkede han døren efter sig og så sig om i lokalet.

Indenfor lyste en enlig rød lampe, ellers var alt lys slukket. Han lyste med sin lommelygte ned ad gangen bag døren, og helt som forventet var bygningen forladt. Mens han gik ned ad gangen så han på et håndtegnet kort og talte døråbninger. Han smilede køligt. Hvor var det nemt at få de her oplysninger! En omgang øl til ham ”tåben” ved den messe. Hvis bare fyren havde vidst, hvad de her ting virkelig kunne bruges til i hænderne på de rigtige folk...

Han stoppede op foran en dør og betragtede nummeret over den. Det skulle være det laboratorium, hvis ellers kortet var korrekt. Her burde der være en alarm indenfor, men han skulle bare være hurtig. Han åbnede døren og kunne straks høre en lavt pibende tone et sted i mørket. 30 sekunder før alarmen ville blive udløst. Han skulle være hurtig!

...28, 27, 26.

Febrilsk så han sig om på hylderne, hvor den ene maskine efter den anden stod placeret ved siden af hinanden. Han bandede dæmpet, for der var ingen der havde fortalt at der ville være stablet så meget op herinde. Pludselig stivnede han, da hans lommelygte oplyste en stak firkantede ting. Det måtte være dem! Der stod en masse ved siden af hinanden, række efter række.

...19, 18, 17.

Han skovlede hurtigt en håndfuld af de firkantede ting ned i en pose og skyndte sig ud fra lokalet. Næsten ikke mere tid!

...3, 2, 1, 0.

Lyset tændte i hele bygningen, og en alarm brølede ud i natten, der snart ville vrimle med vagter. Men han var allerede væk i det tætte buskads uden for hegnet.

*

Det er torsdag aften, og musikken dunker højlydt ud i lokalet. Lars og hans kæreste Jasmin er på diskoteket Sambarina, hvor de venter på Karl, en af deres venner. Lars ser tavst ud over den vrikkende masse af mennesker på dansegulvet, som alle virker fremmede på ham. ”Hvor pokker bliver han af,” sukker han og sætter sig ved siden af Jasmin.

”Tag det roligt, han kommer nok snart,” beroliger hun og drikker endnu en slurk af sin øl.

Lars kaster et hurtigt blik på en flot pige med langt, blondt hår. God figur, tænker han.

”Skal vi ikke hellere gå ned i baren og vente der? Der kan vi se ham ude på fortovet, når han kommer,” spørger Jasmin og rejser sig op med et anstrengt blik mod højtalerne. Techno er ikke lige hendes stil. Lars hører med et halvt øre efter technomusikken, der brøler op og ned i en vanvittig summen. Discjockeyen skriger skingert ud i lokalet, om der er nogen der vil have mere lyd? Den dansende masse brøler et højlydt ”JA!” Lars gnider sig i øret, da den irriterende musik bliver for øredøvende, og han småløber efter Jasmin, der allerede er på vej ned ad trappen. Jasmin sætter sig ved vinduet, som hun utålmodigt kigger ud af.

”Altså Lars, vi kom jo kun herind i dag, fordi han ville møde os, og han er stadig ikke kommet. Skal vi ikke bare smutte over til ham og høre, hvad pokker der er så vigtigt?”

Lars når ikke at svare, før døren til diskoteket bliver åbnet, og en larm af musik slipper ud, mens en lille gruppe kommer vaklende med en mand imellem sig. Lars rejser sig halvt op i sædet, da han ser at mandens hoved er sølet ind i blod.

”Du milde, hvad er der dog sket?” udbryder Jasmin forskrækket.

Den sårede mand tager imod en klud, som bartenderen har rakt frem imod ham.

”Aner det ikke,” mumler han, mens han fjerner noget blod fra panden.

”Der var et eller andet skarpt, der faldt ned fra loftet, en metalting eller sådan noget.”

Bartenderen har fundet førstehjælpskassen frem, og han får hurtigt bundet en bandage om mandens hoved, og hans hjælpere går tilbage til diskoteket.

Ude på fortovet kommer Karl gående i sit sædvanlige luntetrav med hænderne dybt begravet i lommerne. Lars prikker Jasmin på skulderen, og hun vender sin opmærksomhed mod Karl. Hun ryster på hovedet.

”Karl er den eneste, jeg kender, der ser ud til at gå sovende omkring!”

”Davs” brummer Karl, mens han kaster et hurtigt blik på den sårede mand. ”Har der været slagsmål?” Han sætter sig tungt ved siden af Jasmin, der tydeligt kan mærke, at bænken giver sig under dem. Lars ryster på hovedet, mens han slikker den sidste dråbe øl af flasken. ”Fyren dér fik noget af loftet i hovedet.”

Karl kaster et fornøjeligt blik på den sårede mand. ”Det er sgu da en god undskyldning til konen, når hun spørger, om han har lagt an på nogen.”

Jasmin trækker på smilebåndet over hans bemærkning. Karl rejser sig med et ryk, der får bænken til at vippe faretruende under Jasmin.

”Nå, i to! Kom i hellere med mig hjem, så skal jeg vise jer årsagen til, at jeg vil snakke med jer.”

Karl stikker hovedet ind i sit køleskab, hvor han tager et par øl, som han smider over til Lars. ”Nu skal i bare se, hvad Bent og jeg har leget med nede i studiet. Det er noget, der virkelig sætter pep i vores musik, kan jeg godt love jer!”

Lars ser på den lille plastickasse, som Karl rækker frem. ”Hvad er det?” Karl klør sig i øret, mens han betragter kassen, som Lars vender i hånden.

”Tja... Til at begynde med troede vi, det var en synthesizer, du ved, sådan et slags elorgel, men der er åbenbart mere i den, end vi troede. Vi har ingen anelse om hvorfor, men der er flere personer, som meget gerne vil have fat i den. Vi har lige lavet et mega hit med de lyde, den kan lave, så vi er ikke så meget for at give den fra os, kan du nok forstå.”

Han lægger en cd i afspilleren og skruer op for musikken. Jasmin, der har haft travlt med at se i Karls køleskab, ser over mod anlægget, hvor musikken bølger sygt frem og tilbage med nogle skærende lyde, der hidsigt stiger og falder i styrke.

”Jamen, det lyder da som det, de spillede nede på diskoteket,” udbryder hun overrasket. ”Det var vist med gruppen Dr. Brisko, hvis jeg husker rigtigt.”

Karl drikker en slurk, hvorefter han nikker. ”Jep, det er det nye kunstnernavn for vores band. Det vidste i måske ikke? Jeg troede ellers, vi havde nævnt, at vi skiftede navn tidligere i år!”

Lars ryster på hovedet, mens han studerer coveret til cd’en, hvor to halshuggede drager danser rundt om en guitar. Karl ser ud af vinduet, mens han samtidig piller ved en motorcykelmodel.

”For nogen tid siden ringede en mand på døren for at snakke med Bent og mig. Han sagde, at han havde arbejdet for ham, der havde lejligheden her før os. Det lød jo egentlig meget sandsynligt, men han sagde så, at hvis vi havde fundet en ting, der lignede den boks der, ja så var det bare hit med den. Altså, nærmest sagt på den måde. Det var ikke noget med at spørge pænt eller sådan noget. Han var faktisk ret frembrusende. Til sidst blev jeg så irriteret på ham, at jeg smækkede døren i, og bad ham skrubbe af helvede til. I kender jo min holdning til folk, der kommanderer med mig. De gør mig lidt gnaven!”

Lars trækker på smilebåndet. Karl trækker vejret tungt og vender sig væk fra vinduet.

”Og for det ikke er løgn ringede et par mænd fra politiet så på døren dagen efter for at snakke med os. De ville lige fortælle os, at de havde set ham fyren ringe på, og da han var under overvågning i en politisag, ville de høre, hvad han ville og bede os om ikke at snakke med ham igen. Samtidig bad de om, at hvis han havde afleveret noget til os, så ville de meget gerne se, hvad det var. Jeg blev først lidt forbavset over, at selve politiet stod foran min hoveddør. Da de så begyndte at omtale muligheden for en dommerkendelse, hvis ikke en eventuel udleveret ting blev afleveret til dem, ja så blev jeg sgu rimeligt gal i skralden og sagde, de kunne ryge og rejse, hvis ikke de havde sådan en dommerkendelse med sig! Det havde de ikke, så jeg smækkede døren i for næsen af dem, hvorefter de smed et visitkort i brevsprækken. Bevares. Vi havde nu godt nok haft en pakke til at ligge i en måneds tid. Pakken var adresseret til den tidligere ejer. Den var blevet afleveret til Vladimir, i ved, vores nabo, ved en fejltagelse, og han gav den så bare til os, da vi flyttede ind. Åbenbart er der ikke rigtigt nogen der ved hvor ham der boede her før er blevet af, så Bent og jeg besluttede, efter politiets besøg, at åbne pakken. Vi tænkte, der måske var en adresse eller sådan noget indeni, men det var der nu ikke. Men prøv at forestille jer hvor overraskede vi blev, da vi så den boks der inde i pakken. Det passede jo præcist med, hvad ham den skumle fyr eftersøgte. Og så blev vi rigtigt nysgerrige... Bent fandt ud af, at der kan sættes et batteri til boksen, så derfor satte vi strøm til den og fandt ud af, at den åbenbart er en form for specielt elorgel. Og hvilke fantastiske lyde! Har i nogensinde hørt noget som det her før?”

Karl tænder igen sin forstærker, og Lars skærer en grimasse, mens han lytter til de summende lyde, der bugter sig sygt ind og ud imellem hinanden og nærmest lyder som en flok mutanter, der går amok med en motorsav mod et bliktag.

”Nej, du har ret. Det lyder spændende, men øh ... Var det bare derfor, vi skulle komme her til aften i stedet for i morgen? Kunne det ikke vente? Vi har jo faktisk en eksamen inden længe, så...”

Han ser forpint på Jasmin, der tygger på nogle syltede hvidløg fra køleskabet og har allerede en fornemmelse af, hvordan hendes ånde vil være.

Karl slukker musikken og ser anspændt på ham. ”Ja, det er vigtigt! Som jeg sagde, lagde de to pansere et lille visitkort, sådan åbenbart hvis vi nu får lyst til at aflevere noget, eller igen skulle blive kontaktet af ham den skumle fyr. Vi har gået og tænkt over sagen, Bent og jeg, og vi har besluttet, at siden i er vores venner, så vil vi fortælle jer historien om de folk. Her er det visitkort, panserne havde med.”

Lars ser på det lille visitkort, som Karl rækker frem mod ham.

”Wohh!” udbryder han og rækker det op, så Jasmin kan se det. Med store typer står der ”PET” med en lille nydelig kongekrone oven over bogstaverne. Politiets Efterretningstjeneste. Jasmin hoster et syltet hvidløg op, mens hun ser på kortet.

”PET! Hvad vil de bruge et elorgel til?” Karl ser på hende, mens han klør sig på håndryggen.

”Ja, det var jo også, hvad Bent og jeg tænkte, så vi har haft den skilt ad for at se, om der var noget ulovligt indeni. Men der er næsten intet indeni, på nær et meget lille print med lidt elektronik.”

Lars drejer den rundt og betragter rækken af stik bagpå.

”Hvad med det flade stik her? Det ligner et USB-stik. Har i set, om det kan sættes til en computer?” Karl ryster på hovedet. ”Det vil kræve en USB-chip, og det er der ikke. Stikket ender blindt inde i boksen. Boksens elektronik er i øvrigt simpelt opbygget. Indeni er der to chips - åbenbart til at lave lyd med, og de er styret af en speciel kontrolchip jeg aldrig har set før, og de er ført ud til en mærkelig udformet højtaler af en type, jeg aldrig nogensinde har set før. Så der er ikke ret meget inde i den boks der.”

Jasmin sætter glasset med hvidløg tilbage i køleskabet, og hun betragter interesseret en stak bananer.

”Og hvor kommer vi så ind i billedet,” mumler hun med munden fuld af banan.

Lars ser bestyrtet på hende. Det bliver virkelig sjovt at kysse hende godnat - hvidløg og banan. Sikken blanding.

Karl klør sig i ansigtet med sin sorte guitarfinger. ”Tja, det er egentlig Bents idé, han fik denne her skøre tanke om, at der måske var noget ved de lyde, der er specielt. De lyder jo altså ikke ligefrem som noget, jeg har hørt før. Så han tænkte på, om i kunne tage boksen med over på universitetet og lade nogen se på den for at finde ud af, hvad det virkelig er den kan?” Lars piller ved den lille boks. Han kender godt nok et par folk, der har med lyd laboratoriet at gøre, men det er mere det, at politiet måske er ude efter den. Han trækker vejret dybt.

”Ok, Karl, vi tager den med os, men jeg tror, vi skal nøjes med at lade Peter se på den. Ham kender vi.”

Yderdøren smækker efter dem, og Lars skutter sig i den kølige aftenluft.

”Jeg håber sandelig ikke, vi er ved at rode os ud i noget,” mumler han, mens han føler på frakkelommen med boksen. Jasmin rykker ham godmodigt i ærmet. ”Det tror jeg ikke. Karl plejer da at vide, hvad han laver. Du er altid så nervøs for at komme galt af sted.” Lars ser tvivlende på hende. Han har ikke ligefrem lyst til at blive rodet ind i en politisag.

Jasmin åbner lågen til sin have. ”Hvad med et lille nys?” spørger hun med halvåben mund. Lars ser skævt på hende. ”Hvidløg og bananer, hvad tror du selv?”

”Kindkys?” Jasmin rækker kinden frem mod Lars, der med et suk planter et kys på hendes kind.

”Vi ses i morgen ovre på uni,” mumler Lars, mens han lukker lågen til hendes rækkehus. Han ser smilende efter hende, mens hun går op ad havegangen. Han synes stadig, der dufter af bananer.

Den stille juni nat er dejlig lys, men kølig, så Lars knapper frakken, mens han trasker hjemefter med blikket mod fortovet. Lyden af sirener, der kommer imod ham, får ham til at se op blot for at konstatere, at det er en brandbil og en til og endnu en og så et par ambulancer. Lars ser efter optoget, der drøner ned mod Amagerbrogade i en tyk sky af dieselos. Det var da noget af en udrykning! Gad vide hvad der er sket?

Jasmin kigger ind i auditoriet, som er næsten mørklagt. En række streger fra en laserpointer viser, at en forelæsning er i fuld gang nede i den anden ende.

”Peter!” hvisker Jasmin, mens hun ser på en person, der halvsover på bagerste række. Peter vender sig om og ser på Jasmin, der vinker efter ham. Peter kommer ud på gangen og misser med øjnene mod lyset.

”Ja?” mumler han, stadig halvsøvnig. Lars ser sig hurtigt over skulderen og viser så boksen frem.

”Vi skal have dig til at se lidt nærmere på denne tingest, som Karl og Bent er faldet over. De aner ikke, hvad det er, de bruger den bare som lyd boks nede i studiet. De har en eller anden idé om, at du måske kan finde ud af, hvad det er for en tingest?”

Peter ser flygtigt på boksen og piller ved knapperne.

”Hvad specielt er der ved den?” Jasmin stikker hovedet helt hen til ham og hvisker stille.

”Hvad nu, hvis Politiets Efterretningstjeneste vil have fat i den?” Peter ser undrende på hende. ”PET! Hvad vil de bruge en synthesizer til?”

Lars strækker armene ud. ”Ja, det er også det, Karl og Bent undrer sig over.”

Peter ser på boksen, mens han bider sig i læben. ”Ok! I har min opmærksomhed. Giv mig til i aften, så skal jeg nok få den målt efter og se, hvad den kan. Jeg kan nok smutte over på et af værkstederne i en pause.”

Lars stikker en finger op og hvisker stille; ”Nu ikke noget med at sige det til andre!” Peter ryster på hovedet og stikker boksen ned i sin lomme, hvorefter han vender sig for at gå tilbage til auditoriet, men tøver med døren på klem. ”Sig mig for resten, hvad skal vi lave i aften, nu det andet er aflyst?”

”Andet?” Lars ser spørgende på ham. Det eneste, han har kendskab til, er, at de alle skal mødes over et slag kort i Sambarina’s bar senere på aftenen. Peter lukker døren til og ser på Jasmin, der ser lige så spørgende på ham.

”Hørte i ikke den kæmpe udrykning i går aftes? Den havde kurs mod Sambarina, der havde været udsat for et kollaps. Hele den øverste etage er væltet ned i baren!” Lars ser måbende på ham. ”Jamen, vi var der i aftes,” udbryder Lars, mens han ser med store øjne på Jasmin. Peter grynter overrasket.

”I er sgu heldige! Jeg hørte i nyhederne, at der var trukket både kvæstede og døde ud fra ruinerne.”Lars rynker brynene og ser på Jasmin. ”Det skulle ikke undre mig, om det var den udrykning, jeg så lige efter, jeg havde sagt godnat til dig.”

Jasmin nikker. ”Ja, jeg hørte den godt. Cirka halv 12, hvis jeg husker rigtigt.”

Lars rynker brynene. ”Det er noget træls noget det her, skal vi mødes i Karls lejlighed her til aften i stedet for?”

Peter nikker. ”Lyder som en god idé.” Han lukker langsomt døren efter sig på vej ind i auditoriet igen.

Lars ser i tavshed på den lukkede dør, indtil Jasmin aer ham på halsen.

”Lad os tage ned til Sambarina og se, hvad der egentlig er sket.”

Bussen stopper med et træt støn 200 meter fra, hvor den plejer at stoppe. Adskillige politibiler og nogle ambulancer blokerer det normale stoppested. Lars og Jasmin ser i tavshed på Sambarina. I går var det et festligt sted, forklædt som en gammel indianerbygning fra Inkariget. I dag er det en sammenstyrtet ruin, som er næsten ukendelig. Hele den øverste etage er kollapset og har taget underetagen med sig i faldet. Hvis ikke Lars var kommet her mange gange over de sidste 6 år, ville han slet ikke kunne genkende noget af stedet. Jasmin peger på en politimand, som står inden for afspærringen, hvor der er tykt af tilskuere og journalister. ”Lad os spørge ham, hvad der er sket.”

”Ingen adgang,” siger betjenten bryskt og holder en hånd frem mod dem.

Lars stopper brat op. ”Vi vil skam ikke ind!”

”Nej slet ikke, vi er bare nysgerrige” siger Jasmin, mens hun betragter de smadrede vinduesåbninger, hvor hun fra tid til anden kan se et hoved af en af de mange ambulance- og politifolk, der stadig graver inde i huset.

”Hvad vil i så?” Politimanden er overhovedet ikke i godt humør. Blive kaldt på vagt sent om natten og overvære det største blodbad, han nogensinde har set, det er ikke fremmende for god opførsel. Lars ser usikkert på Jasmin, før han forsigtigt svarer ”øhm, vi var her sent i går, men hvad er der sket, efter vi tog hjem?” Politimanden ser træt på dem, men trækker så på skuldrene.

”Tja, et godt spørgsmål. Den foreløbige konklusion er, at de store stålbjælker i bygningen er kollapset og har taget ydervæggene med sig i faldet. Men det er noget, eksperterne ser på nu. Hvis de finder tegn på byggesjusk eller sådan noget, ser det slemt ud for bygherren. Indtil videre er 4 personer fundet døde, og yderligere 13 er bragt til hospitalet. Det var et held det var en hverdag, ellers tør jeg ikke tænke på, hvad der kunne være sket.”

Lars ser rystet på Jasmin. 17 mennesker! De må kende i hvert fald nogle af dem. Politimanden ser interesseret på dem. ”Sig mig i øvrigt, hvis i var der i går, observerede i så noget der var ud over det sædvanlige? Revner i malingen, nedstyrtede mursten eller sådan noget?”

Jasmin tænker sig om et øjeblik. ”Tja, der var godt nok en gæst, der påstod, han fik noget af loftet i hovedet, men vi kender ham ikke. Bartenderen ringede efter en læge, så i kan jo spørge ham, han kan måske hjælpe?” Politimanden ser på hende med et mørkt ansigtsudtryk og peger over på nogle aflange, sorte sække på plænen foran Sambarina.

”Det bliver måske svært at udspørge ham... Han er ikke i stand til at svare på spørgsmål. Kan du se de sække der? Han er fordelt i dem, så han er lidt svær at snakke med...”

Buurrkk! Jasmin brækker højlydt sin morgenmad op på fortovet.

Lars ser med væmmelse på de tre sække, mens han synker dybt. De er lagt ved siden af tre lige så urovækkende grå sække med lynlås på. ”Hvad er der sket med ham?” Lars får fremstammet sit spørgsmål med et sidste blik på sækkene.

Betjenten klør sig bag øret, mens han betragter klatten af cornflakes og kaffe, der langsomt flyder ud over fortovet.

”Han var uheldig. Han fik nogle skarpe bygningsdele ned over sig, og de snittede ham over i tre stykker. De Falck-folk, der fik ham ud, havde det rigtig skidt bagefter. Men nok om det, jeg forespørger inde på skadestuen om ham gæsten, i omtalte. Har i for øvrigt noget imod at oplyse jeres navne og adresser, så vi kan få fat i jer igen, hvis vi skal stille flere spørgsmål?”

”Nej, selvfølgelig ikke,” mumler Lars til betjenten, der åbner en lille notesblok.

”Pastil?” Lars rækker en æske pebermyntepastiller frem mod Jasmin, mens de venter på bussen.

Jasmin tygger langsomt på sin pastil. Det er ufatteligt, at det kun var i går, at de udvekslede ligegyldigheder med bartenderen over nogle øl. Han har stået ved sin plads bag baren i de sidste 4 år, så hun har efterhånden lært ham at kende og ved, at han har 3 børn, er lykkelig gift og har en konfirmation om et par måneder. Stakkels familie.

Lars ser på Jasmin. ”Lad os tage over til Karl.”

*

Karl åbner forsigtigt sin dør og har et yderst søvnigt udtryk i ansigtet. Lars kaster et blik op og ned af ham. ”Manner, du ser død ud!” Karl nikker og gaber højlydt.

”Vi var i studiet indtil kl. 5 her i morges. Jeg vil gerne sove videre, så hvis i har noget vigtigt at fortælle, må i hellere fyre det af, før jeg falder i søvn, stående.”

Jasmin ser smilende på hans små øjne. ”Sæt dig ned, du, så brygger jeg kaffe.”

Karl virker stadig død, da Lars fortæller ham om Sambarina, og der skal en del kaffe til for at vække ham og få nyheden rystet helt på plads. Da samtalen kommer ind på deres kortaften, bider Karl sig i læben, mens han ser ud i luften. Han havde egentlig tænkt sig at øve med Bent på et nyt Dr. Brisko-album, men efter at have hørt om Sambarina har han ikke lige lyst til at spille.

”Hvad siger i til 19.30, som vi plejer? Så har vi også tid til at tale om, hvor vi skal hen på ferie i år.”

Jasmin nikker bare, mens hun guffer løs på nogle jordnødder fra Karls køleskab. Hun gumler stadig, da de lidt efter er på vej mod busstoppet, og Lars ser med rynkede bryn på hendes mave, som vist ser større ud, end den plejer.

Overfaldet

Døren åbner sig med en sagte knirken, og en vammel lugt siver ud inde fra mørket. Han rynker på næsen, men træder alligevel ind i den fugtige krypt. Efter hans øjne har vænnet sig til mørket, kan han ane en mørk kiste, oplyst af et blegt månelys. Han lister forsigtigt nærmere kisten, og synet af den blege skikkelse, der ligger med lukkede øjne nede i den, får hans mund til at snøre sig sammen. Han tager en træpløk fra sit bælte og anbringer den spidse ende ovenover skikkelsens brystkasse. Han tager et dybt åndedrag, før han med fuld kraft hamrer pløkken ned i mandens brystkasse med sin hammer. Dødsbrølet fra den spiddede vampyr blander sig med den hylende dørklokke, og med et suk rejser Karl sig fra sofaen. Det har ikke ligefrem været en god dag, og han har egentlig slet ikke lyst til at spille kort, men alligevel tvinger han et stort smil frem under overskægget, før han åbner døren.

*

Bent smiler ondt, og sænker sine kort mod bordet for at vise dem til de andre. Karl sukker, mens han ser på sine egne usle kort, der ikke er til at prale af. Ærgerligt kyler han dem gennem luften, hvor de næsten rammer Lars, der kommer gående med en flaske vin.

”Hey! Tag det roligt,” udbryder Lars, hvorefter han sætter flasken mellem Jasmin og Peter, der er travlt optaget af et spil skak.

Jasmin kaster et blik på Karl, der ser ret sur ud. Han hader at tabe, og hun har set ting flyve gennem luften, der er tungere end spillekort.

”Er der nogen, der er sultne?” Jasmin snakker lavmælt for ikke at genere Peter, der desperat prøver at redde sin dronning fra at blive spist af hendes sultne tårn. Lars ryster på hovedet, mens han sætter sig overfor Karl, der igen har fået styr på sine kort. Bent kaster et hurtigt blik efter Jasmin, der har rejst sig fra skakspillet for at hente et glas marinerede hvidløg i køleskabet. Fortroligt læner han sig over mod Lars, der har travlt med at blande sine kort.

”Sig mig lige Lars, hvordan pokker kan du holde ud at kysse hende, når hun hele tiden gumler de der ting i sig?”

”Gasmaske” mumler Karl, mens han smider en dame på bordet.

Lars griner dæmpet, mens han ser på sine kort. Det er desværre hans tur til at tabe, ser det ud til. Peter har med et suk måttet se til, at hans konge er faldet død om på brættet.

”Hvad med jer, har i fundet ud af noget til ferien?” gaber Peter, mens han strækker sig.

Bent ser op fra sine kort. ”Tja, Karl og jeg snakkede om en tur til Sæby oppe i Nordjylland, men jeg ved ikke, hvad i synes om den idé?”

”Sæby? Hvad skal vi derop efter?” mumler Jasmin, mens hun noterer sin nyeste sejr i sit skakhæfte.

”Campingferie! Det er længe siden vi har prøvet det,” siger Bent, mens han nervøst betragter Karl, der pludseligt sidder og smiler hånligt. Karl sænker sine kort mod bordet, og et stille suk undslipper Lars og Bent, der opgivende smider deres kort på bordet.

Peter ser på Lars, der samler kortene sammen. ”Du Lars, hvad siger du til et lille slag computer hjemme hos dig? Det er et stykke tid siden, vi har prøvet det sidst.”

”Det lyder fint, men lige et spørgsmål. Hvordan gik det med analysen af den der lyd dims?”

Peter rejser sig op og klør sig i håret. ”Tja, det er et apparat, der er professionelt fremstillet, ingen tvivl om det. Meget flot print og gode komponenter. Det er en form for lyd generator, der kan lave stående lydbølger, i ved, lige som en fløjte, der kan spille rene toner. Det lidt specielle ved apparatet er, at det ikke spiller én tone, men blander dem oven i hinanden i et mystisk mønster. Det er det, der giver den der specielle, vibrerende lyd. Men der var noget, som Karl og Bent ikke opdagede, dengang de åbnede den. Det er kun et halvt apparat, for der er et stik på printet, som er beregnet til at sætte et ekstra print ned i, men det er tomt. Det ser altså ud som om, der kan bygges videre på tingesten, ud fra hvad jeg kan se.”

Jasmin har i mellemtiden sat sig ved siden af Lars, mens Peter har fortalt om lydboksen.

”Og der er intet specielt ved lydboksen? Ingen beskeder skrevet på indersiden, intet som helst usædvanligt?”

Peter ryster på hovedet. ”Intet som helst, der kan forklare, hvorfor der er nogen, der vil have fat i den. Jeg har set efter alt i den, ja, jeg har sågar haft den i røntgengennemlysning, men der er intet anderledes ved den. Jeg har den i øvrigt med ude i bilen, skal jeg hente den?”

Karl nikker bare, mens han ser på Bent. ”Så kan vi godt bruge den til vores næste plade, hvis det virkelig bare er en synthesizer.”

Bent rejser sig op og tænder for Karls forstærker. ”Kunne i tænke jer at høre vores nyeste nummer, til den næste Dr. Brisko cd-udgivelse? Det er den, vi indspiller for tiden.”

Jasmin får et krampagtigt smil på læben, mens hun nikker høfligt. Karl ser på hende og gør, hvad han kan for at kvæle et grin, da han ved, deres musik ikke ligefrem er hendes kop te. Med et brøl sættes musikken i gang, og lyden er endnu værre, end Jasmin husker fra den første plade. Lars lægger hovedet på skrå, hvorefter han ser mod yderdøren. ”Skru lige ned, det lyder som om, Peter råber udenfor.”

I den pludselige stilhed kan de tydeligt høre noget, der lyder som et slagsmål udenfor og lyden af en, der råber højt. Lars springer op og flår døren op ud til verandaen. Nedenfor ser de til deres overraskelse to mænd holde Peter, mens en tredje - en enormt stor fyr - banker løs på ham.

”HEY!” brøler Karl og buldrer ned ad trappen til parkeringspladsen med de andre lige i hælene. De tre mænd ser overrasket over mod dem, hvorefter de smider Peter på jorden og løber ud mod gaden. Allerede før de er fremme ved Peter, kan de høre et brøl fra en kraftig motor ude på vejen. Peter stønner, mens han tager sig til maven. Jasmin ser bekymret på ham, men føler sig lettet, da hun ser, at han forsigtigt sætter sig op. I mellemtiden er Karl kommet tilbage fra vejen, hvor han lige nåede at se bilen forsvinde.

”Op og då,” brummer han, hvorefter han med et ryk får Peter på højkant. Jasmin ser ud mod vejen, hvor man stadig kan høre den kraftige motor i det fjerne.

”Hvad pokker havde de tre gang i?”

Peter ryster på hovedet, mens han prøver at få vejret.

”Aner det ikke. Jeg skulle lige til at åbne bilen, da de tre gorillaer pludselig prikkede mig på skulderen og spurgte, om jeg var Karl eller Bent. Jeg blev så forskrækket, at jeg hoppede i vejret og kaldte dem idioter. De kunne jo give mig hjertestop på den måde! Så jeg bad dem skride eller give en god forklaring på, hvad de ville.”

”Forkert bemærkning,” siger Karl tørt og ser ud mod vejen. Peter humper tilbage til Karls lejlighed, hvor han dumper ned på sofaen. Jasmin rækker ham et glas vand, som han hurtigt skyller ned.

”Sig mig, Karl, hvor gammel er din fugl?” spørger Bent, mens han ser på Karls lille undulat.

Karl trækker på skuldrene. ”Et års tid tror jeg, hvorfor det?” Bent prikker til buret oven på Karls forstærker.

”Tja Karl, jeg er ked af at sige det, men det ser ud til, at garantiperioden på din fugl er udløbet.” Karl ser nedtrykt på sin fugl, der ganske rigtig ligger død på bunden af buret.

”Jamen, han var jo ikke ret gammel, hvad er der dog sket med ham?” Lars ser på den døde undulat, der ligger på siden med åbent næb.

”Sig mig lige, hvordan er det, dens øjne ser ud?” Karl læner sig ned over buret og betragter fuglens øjne, som har fået et mælkehvidt skær. Han tager fuglen op, men smider den med det samme fra sig igen.

”Føj for pokker, den føles som en svamp. Den er helt blød!” Lars prikker til fuglen, som er helt blød, men trækker hurtigt hånden til sig, da der begynder at løbe væske ud af dens næb.

”Den er vist blevet mast, Karl. Har du tabt noget oven på den i dag?” Karl ryster på hovedet, mens han betragter den lille pøl, der er løbet ud af næbet på undulaten.

”Nej, jeg aner ikke, hvad der er sket,” mumler han, mens han forsigtigt samler fuglen op og lægger den på en avis.

”Sygdom?” foreslår Peter.

”Ja, måske,” siger Karl, mens han pakker fuglen ind og symbolsk begraver den i skraldespanden. Han ser tomt ud i stuen, mens han gnider sig på hagen. ”Sikke en aften. Skal vi sige, vi slutter vores kortaften før tid?”

Peter rømmer sig og ser over mod yderdøren. ”Jeg vil lige hente boksen, hvis en af jer går med. Jeg vil helst ikke møde de tre igen.”

Karl stikker i et brøl af latter og giver Peter et dask, der næsten får ham til at falde om.

”Bare rolig! Jeg skal nok gå med, så de slemme mænd ikke laver dig helt til mos.”

Da yderdøren smækker efter dem, ser Bent efter Jasmin, der er på vej ud i køkkenet. Han vender sig mod Lars og ser spørgende på ham. ”Sig mig lige, Lars, har i haft gang i noget? Jeg synes altså, hun er blevet lidt tykmavet på det sidste.”

Lars giver et grynt fra sig og synker en mundfuld kaffe. ”Så skulle det da være sket uden mit vidende. Vi har ikke haft sex i nogen tid, og vi har altså, for det meste, kun dyrket det med gummi.”

Bent ser undvigende på ham. ”Nå ja, men jeg spurgte kun, fordi jeg synes, hun har taget lidt på, men det er jo nok et synsbedrag.”

Bent ser op, da Karl sparker yderdøren op med et brag og smider lydboksen over til ham. Jasmin kommer i det samme ud fra køkkenet med en bakke.

”Skal vi ikke lige slappe af over en bid kage og så slutte for i dag? Så kan vi tales ved en gang i morgen om vores ferie?” Lars aer hende oven på hovedet, og hun spinder som en kat. Bent kaster et frækt blik på hende.

”Nå da! I skal måske noget vigtigt i aften?” Jasmin rødmer og giver ham et let dask i siden. Peter rejser sig op og giver et grynt fra sig, da hans mave giver et jag af smerte. Bent sætter boksen fra sig på bordet og tager imod et stykke kage fra Jasmin. Han rømmer sig og ser rundt på de andre. ”Hvis vi skal snakkes ved i morgen aften, så ring først på mobiltelefonen. I ved, vi aldrig kan love noget, når vi indspiller nede i studiet. Hvad for et computerspil skal i for resten spille?” Lars tænker sig om et øjeblik.

”Formodentlig en omgang Quake 4 eller Counterstrike, men nok mest Quake 4,” hvisker Lars dæmpet med et blik over på Peter. Bent griner, mens han hurtigt ser på Peter, der er ved at udøve vold mod Karls fjernsyn.

”Du Peter, var det ikke i Quake 4, du ødelagde dit computertastatur i arrigskab, sidste gang du spillede?”Peter har omsider fået banket liv i Karls gamle fjernsyn, der er så fuld af løse forbindelser, at man altid skal slå på det for at få et billede på skærmen.

”Du skal sgu have dig et nyt fjernsyn, Karl,” sukker han, mens han forsigtigt sætter sig ved siden af Lars.

”Og jo, det var det spil. Men jeg er blevet noget bedre siden sidst!” Lars skæver til Peter med et lille smil, men han siger ikke noget. Sidste gang de spillede Quake 4, bankede han Peter fuldstændig til atomer. Karl dumper med et brag ned i sin yndlingsstol, der knager faretruende. ”Jeg ved mit fjernsyn har det skidt, men jeg er glad for det, så det må bare køre til det dør.” Han skruer op for lyden, så de kan høre nyhederne. De er kommet ind lige i tide til at høre det sidste om Sambarina’s kollaps.

’...udelukker byggesjusk. Bygherren af diskoteket har fremlagt beviser på, at diskoteket har været bygget efter alle forskrifter, og tekniske undersøgelser på stedet underbygger bygherrens dokumentation, men det vil dog tage lang tids tekniske undersøgelser, før en endelig konklusion fremkommer. Og vejret. Vi kan i nat forvente...’

Karl slukker med en irriteret bevægelse fjernsynet, der giver de sædvanlige skrat og knald fra sig, før det omsider dør.

”Hvad giver i? Idioten har garanteret lavet en gang sjusk, og nu har han travlt med at begrave beviserne! Hvis ikke det er byggesjusk, hvordan kan et så stort hus ellers falde sammen? Jeg siger jer! De vil finde ugler i mosen, når de graver igennem Sambarina.”

Han svinger med fjernbetjeningen, der kun med nød og næppe undgår at halshugge en glassvane på et pyntebord. Peter tamper eftertænksomt med fingrene i bordet, mens han trækker sig i underlæben. Lars betragter ham og ved, at han tænker dybt, når han har det udtryk i ansigtet.

”En krone for dine tanker, Peter!” Peter blinker og retter sig op.

”Åh, det er ikke noget særligt. Jeg fik bare lige en idé jeg vil se på, når jeg kommer tilbage til universitetet. Jeg skal bare lige spørge dig om en ting. Ham manden, der fik noget i hovedet inde på Sambarina, hvad var det der ramte ham lavet af? Sagde han noget om det?”

”Næ, han sagde bare, han var blevet ramt af noget fra loftet, hvorfor det?”

”Åh, ikke for noget, jeg er bare nysgerrig.” Han ser over på Karl, der leger med sin fjernbetjening.

”Karl, før vi slutter for i aften, kan jeg så få en kopi af den plade, de spillede på Sambarina den aften, Lars og Jasmin var der? Den nye i lige har udgivet?”

”Hvad går der af dig?” spørger Karl overrasket, mens han klør sig på maven. ”Du kan da ellers ikke fordrage vores musik!”

”Du har ret, jeg skal ikke bruge den til mig selv, men til et lille eksperiment.” Bent fnyser hånligt, mens han ser på Peter. ”Eksperimenter er noget, man bruger kemikalier til, musik er noget man lytter til!”

Lars kysser Jasmin, hvorefter han hvisker højlydt ”Musik?” Jasmin fniser og giver ham et lille skub i siden.

Karl finder hovedrystende en cd frem og giver den til Peter. ”Her er den, men jeg tror altså ikke det er din smag. Hvad er det for et eksperiment, du skal bruge den til?” Peter bider sig i underlæben, mens han betragter cd-coveret med to halshuggede drager i dans om en guitar.

”Det vil jeg fortælle om inden længe, hvis jeg har ret i min formodning.”

Karl løfter et øjenbryn. ”Og du vil ikke sige mere?” Peter ryster smilende på hovedet. Karl giver et grynt fra sig og sætter sig ned igen. Han har aldrig helt kunnet vænne sig til Peters væremåde. Peter roder med sine bilnøgler og ser op i loftet. Han har næsten glemt en ting.

”Jasmin, tager du rundstykker med i morgen? Så giver jeg et lift ned til Lars. Som tak skal jeg nok være god og rar mod dig og Lars i spillet og kun dræbe jer få gange!” Jasmin rækker tunge ad ham, og han giver et grin fra sig.

”Hvad så i to, skal i have et lift hjem?” Han rejser sig op med et grynt af smerte. Hans mave er stadig øm.

Karl ser efter Peters bil, der langsomt kører ud fra parkeringspladsen. ”Jeg gad nok vide, hvad det var for et par fyre, der bankede løs på Peter?” Bent ser tænksomt efter bilen, der forsvinder om hjørnet.

”Også mig. Fik du for resten set, hvad det var for en bil, de tre gorillaer kørte i?” Karl nikker.

”Jep, det gjorde jeg. En kassevogn, en Ford, tror jeg, men jeg missede nummerpladen.”

*

I samme øjeblik Karl lukker sin dør, træder en mand frem fra en busk, hvorefter han i tavshed betragter Peters bil på vej væk. Han vinker ind i buskene, og yderligere en mand træder frem og stiller sig ved siden af den første.

”Det kan godt give problemer med ham det store brød,” siger den første, mens han piller ved sin radio. Den anden ser flygtigt på ham og derefter over på Karls lejlighed.

”Problemer kan løses, det er det ’Obersten’ betaler os for, Amir. Vi skal have bekræftet, om den underlige musik stammer fra en lydboks, og vil de lydfolk ikke fortælle det, ja så kan vi jo bare besøge lejligheden en dag, de ikke er hjemme.”

Amir griner dæmpet. ”Jeg kan lide din tankegang. Om ikke andet kan vi jo endevende deres studie,” tilføjer han. ”Hvis de har en lydboks, og den ikke er her, så er den nok i deres studie.”

Kamir ser op mod lejligheden. ”Vi skal nok finde ud af det på den ene eller den anden måde. Hvis Alexander virkelig har sendt en boks herover, er det et alvorligt problem. Mystisk nok bor de musikere i hans gamle lejlighed, sjovt sammentræf, hvad?” Amir nikker langsomt, mens han føler på noget koldt, slankt metal i sin lomme.

”Ja, pudsigt sammentræf... Men som du siger; problemer er noget, vi ordner!” Han løfter sin walkie og siger et par ord. Et øjeblik efter kommer en mørk Ford Transit rullende, og de stiger hurtigt ind i den.

*

Næste formiddag anbringer Lars to borde over for hinanden og sætter sine egne to computere derpå, så det ikke er til at se, hvad der foregår på de andre computerskærme. Få øjeblikke senere ringer Peter og Jasmin på hans dør, udstyret med computerudstyr og en stor pose rundstykker.

”Hvad så Lars, er du klar til at dø?” Peter ser ondskabsfuldt på Lars, der smiler lige så ondt tilbage.

Et par timer senere må Lars konstatere, at Peter desværre er blevet en ørn til spillet, og han har tabt med mere end 40 kills.

”Hvad med dig Jasmin? Hvordan gik det?” Med en demonstrativ bevægelse slukker hun skærmen og læner sig surmulende tilbage i sædet. Peter ser med et smil på Lars og blinker med det ene øje.

”Nå da, der er nok nogen, der ikke kan tåle at tabe?” Lars ser på titelskærmen og forstår godt hvorfor. Jasmin er blevet slagtet med 92 Kills.

”Avs, Jasmin... Du skal vist træne lidt mere!” Jasmin kaster et dræberblik efter ham. Lyden af telefonen får Lars på højkant, og han skynder sig ud i køkkenet for at tage den. Et øjeblik efter kommer han tilbage og peger over skulderen.

”Det var Karl. Han siger, at vi godt kan vente til mandag aften, for de indspiller nok hele weekenden nede i studiet.” Peter ser på computeren. Han ved nok, hvad han skal bruge hele weekenden til.

”Hvad så Lars, har du et spisekort til et pizzeria?” Lars løfter en advarende finger mod Jasmin.

”Kære snuttøs, når du bestiller, så er der hverken hvidløg eller ansjoser på din pizza! Ellers er der ingen godnatkys til dig!”Jasmin ser på hans hånd. ”Du har marmelade på din finger!” Peter er ved at brække sig af grin, mens han starter et nyt spil op. Det tegner til at blive en laaang weekend.

Farligt eksperiment

Søren åbner bildøren og sætter sig ved siden af Bjarne med nogle hvide mapper i hænderne, som han bladrer igennem.

”Der er 5 personer i alt. Der er Peter, Lars og Jasmin samt de to andre vi allerede kender, Karl og Bent. Det lader til at være alle dem, der kommer sammen til dagligt.” Bjarne finder en blok frem med tre fotografier. ”5 i alt,” mumler han, mens hans kuglepen knitrer hen over papiret. Med et smæld lukker han blokken i og betragter universitetet.

”Kan du huske dengang, vi selv gik derinde?” Søren tager sig til underlæben, mens han betragter den gamle bygning.

”Det var hyggeligt, og jeg må indrømme, at jeg fra tid til anden savner det. Man havde kun ansvar for sit studie og sjov mellem studierne. Jo, det havde sine fordele.” Et øjeblik mildnes hans træk, mens han husker 10 år tilbage til tiden, før han gjorde militærtjeneste og siden, da hans politikarriere startede efter jurastudiet.

”Kan du huske hende ’Susanne Blåøje’, vi altid begge ville have med ud til fester? Jeg gad vide, hvad der blev af hende?”

Bjarne trækker på smilebåndet. ”Det var en god tid! Jeg mener faktisk, Susanne bor i Århus nu med sin mand og to børn. Det er det sidste, jeg har hørt til hende. Jeg talte kortvarigt med hende for et par år siden, da jeg mødte hende på gaden. Nå, nok om det. Fik du at vide, hvad de tre læser til?” Søren tager en af de hvide mapper, som han hurtigt ser igennem.

”Der var lidt problemer med at få disse mapper udleveret, men det hjalp at fremvise en dommerkendelse. Her skal du se... Peter læser jura ved det juridiske fakultet, og det går nogenlunde for ham rent fagligt. Men hans økonomi er vist lidt stram. Jeg forstod på ham, jeg talte med, at Peters far vist har reddet ham ud af flere klemmer hidtil, når der skal købes bøger og andre materialer. Lars og Jasmin læser begge datalogi, og det går rigtigt godt for dem begge to. De får gode karakterer!” Bjarne ser ud af forruden, mens han lytter.

”Det er fint det der, Søren. Lad os tage tilbage til stationen og tilføje materialet til resten af undersøgelsen. Vi kan måske bruge det senere.” Mens bilen sætter i gear, ser Bjarne på den skyfrie himmel.

”Hvad så efter arbejde? Skal du ud at flyve en tur?” Søren betragter den klare himmel.

”Vejret er godt, det kunne da godt være, jeg skulle smutte ud til Albatros og futte rundt blandt gutterne i klubben. Hvad med dig? Skal du stresse af med en fisketur?” Bjarne skærer en ærgerlig grimasse.

”Det er desværre ikke fiskevejr! Det bedste er lettere overskyet, gerne med en lille smule vind. Fiskene bider ikke i dag, desværre.”

Søren ser muntert på ham. ”Så vil du måske med mig i klubben? Du kunne få en lille flyvetur i en af maskinerne derude!”

Bjarne ser skævt på ham. ”Jeg har intet imod at flyve, jeg bryder mig bare ikke om de der ultralette maskiner. Alt for spinkle, hvis du spørger mig.”

Søren trækker på smilebåndet. ”De er ikke så skrøbelige, som folk vil gøre dem til, og jeg er faktisk en udmærket pilot!”

Bjarne griner dæmpet. ”Det er nok godt nok, men jeg springer over i denne omgang. Jeg vil gerne på en flyvetur i en stor maskine, men en lille letvægter som den, du futter rundt i, det skal jeg nok have en indsprøjtning af galskab for at prøve!”

*

Lars slipper ringklokken og ryster på hovedet til Jasmin.

”Der er ingen hjemme, men det er ikke så sent endnu, så de er nok stadig nede i studiet. Skal vi tage ned og besøge dem?” Jasmin nikker.

”Jeg ringer til Peter og siger, vi tager i studiet, så må han møde os dernede.”

Peter tager imod dem foran studiet, da de stiger af bussen.

”Hvad så Jasmin, glæder du dig til at høre noget godt musik?” Peter griner hånligt, mens han ser på Jasmin, der rækker tunge ad ham.

Lars grynter dæmpet oven på Peters bemærkning, men et nap fra Jasmins skarpe negle får ham til at give et gisp fra sig. En tung dunken, der får bygningen til at vibrere, slår dem i møde, da de åbner døren til studiet. Som sædvanlig er Bent og Karl så opslugte, at de ikke ser, de har fået gæster. Jasmin betragter dem og ser, hvordan de begge høvler løs på deres instrumenter. Karls fingre danser vanvittigt ned over hans guitar, der frembringer en underlig skratten, mens Bent tamper løs på et elorgel, der er monteret til den lille sorte lydboks med et kabel. Jasmin føler en intens smerte i sine tænder, hver gang Bent rammer en bestemt tone, lidt i retning af et tandlægebor. Da Bent rammer en tone, der får hendes hoved til at vibrere, råber hun højt ud i rummet – ”STOP!”

Bent ser op, mens Karl høvler videre og opdager først lidt senere, at Bent er stoppet med at spille. Han ser irriteret over på Bent. Overrasket ser han på de tre bag ham.

”Hvad pokker! Hvor længe har i stået der?” buldrer han, hvorefter han med et brag smider sin guitar på gulvet. Jasmin gnider sig på kæben, mens hun pinefuldt betragter Karl.

”Alt for længe du! Det er da den mest modbydelige lyd, jeg endnu har hørt, den er jo næsten skadelig for ens helbred at lytte til!”

Bent griner oppe ved orglet, mens han gør en fejende bevægelse med armen.

”Jep, det er en krads lyd, men ved guder, hvor sælger det godt!”

Lars ryster undrende på hovedet og betragter rodet af kabler og udstyr omkring dem. ”Hvilken type personer lytter dog til sådan noget musik?” Bent trækker på skuldrene. ”Tja, det er vel mest helt unge mennesker, der går i selvlysende tøj og er til techno og vild musik.” Han piller ved orglet, der giver et par skrat fra sig. Peter betragter orglet med et nysgerrigt blik.

”Du Bent, kan jeg få dig til at gøre mig en tjeneste?” Bent ser spørgende på Peter, der har taget en lille æske frem fra sin inderlomme.

Han læner sig frem og betragter den lille æske, som Peter sætter på en stol foran en af de store højttalere.

”Hvad er der i den æske?” Peter piller ved æsken, mens han ser på Bent.

”Jeg vil gerne bede dig spille den første tone i omkvædet på den første sang på jeres nye plade, så skal jeg nok fortælle det bagefter.”

Bent betragter nysgerrigt Peter et øjeblik, før han vender sig mod keyboardet og trykker på et par knapper. En summende tone med en pulserende klang vælter frem fra højttalerne og fylder lokalet ud i alle kroge. Peter lytter til tonen og ser på Bent.

”Ja. Det er den rigtige lyd. Kan du få den til at lyde lige så højt som på et diskotek?” Karl giver et grynt fra sig og klapper til en af de store højttalere.

”Hvad tror du selv? Vi spiller normalt ikke så højt hernede, vi har jo vores ører at tænke på, men jo da! De her kan spille en hel koncertsal op.” Peter nikker bare, mens han ser på Bent, der rækker over mod forstærkeren. Peter træder væk fra højttaleren og holder sig for ørerne, da lyden kommer væltende. Jasmin må bide tænderne sammen for at holde lyden ud, da Bent sætter fuld kraft på, og hele lokalet begynder at ryste, så støvet drysser ned fra loftet. Peter betragter boksen, og lidt efter rækker han hånden op for at få Bent til at slukke for lyden. Jasmin gnider sine ører og ser på Peter, der pakker æsken op, hvorefter han giver et overrasket gisp fra sig. Karl ser på Peter, der er blevet underligt fjern i blikket. Peter lukker æsken i og ser på Karl.

”Sig mig lige Karl, hvor mange eksemplarer er jeres plade udgivet i?” Karl ser ud i luften, mens han tænker sig om.

”Cirka 10.000 stykker på verdensplan, salget gik lidt trægt. Hvorfor?” Peter er tavs et øjeblik, hvorefter han skal til at sige noget, lukker munden og åbner den igen, hvorefter han rømmer sig.

”Jeg må straks over til universitetet, men jeg kommer over til jeres lejlighed om en time. Kom derover, så skal vi lige snakke!”

Karl ser undrende efter Peter, der løber mod udgangen. Han klør sig på maven med sin guitarfinger, mens han ser på Bent, der bare rækker hænderne i vejret.

Lars og Jasmin sætter sig på en bænk og venter, mens Bent og Karl lukker deres udstyr ned. Lars ser spørgende på hende. ”Hvad tror du, der var i den pakke?” Han stryger Jasmin over håret, der giver en knitren fra sig og står ud til alle sider. Jasmin ser ud i lokalet, mens hun tager en banan frem fra sin inderlomme.

”Godt spørgsmål, men vi må jo nok vente med svaret, til han kommer tilbage.”

*

Karl åbner sin dør og lader Lars og Jasmin gå forrest, mens han hjælper Bent med at slæbe instrumenterne ind i deres lejlighed.

Døren til Karl og Bents nabo bliver åbnet, og deres nabo, en ældre mand, ser på dem med et surt blik.

”Skal i nu til at larme igen?” Han lader sine små øjne glide hen over de mange instrumenter. Bent ser på den ældre mands sure mine, og han smiler til ham.

”Jamen davs hr. Vladimir! Ja, du kan tro, vi skal larme. Vi har lige besluttet, at vi skal afholde 4 timers prøve i vores lejlighed med fuld kraft på forstærkeren, trommesæt og stor bas!” Vladimir gisper, mens han ser på Bent med en vantro mine. Han får en rød farve i hovedet og vifter med en vred hånd.

”I larmer altid! Hører du? Forbandede møgunger!” Han knalder sin dør i med et rungende brag, der ruller ud over parkeringspladsen, hvor Karl hovedrystende har set til.

”Du er ond!” brummer han til Bent, der bare griner stille, mens han løfter en guitar over skulderen. ”Han lægger sgu da selv op til det, når han konstant er så eddikesur!”

Karl og Bent har netop tømt Karls rustne kassevogn, da Peters bil stopper ved siden af dem. Bent ser nysgerrigt på Peter.

”Hvad så Peter? Du havde søreme travlt med at forlade studiet. Var vores musik så slem?” Peter går forbi dem uden at sige en lyd.

Bent ser forbløffet på Karl, der bare har løftet det ene øjenbryn. Der er snart ikke noget, der kan overraske ham. Bent ryster på hovedet. ”Han er sgu da helt kortsluttet, hvad pokker stikker ham? ”Jasmin og Lars står i stille samtale, da Karl lukker sin yderdør.

”Hvad så Peter? Vil du fortælle, hvad pokker du har gang i? Peter nikker og peger på sofaen.

”I bør nok sætte jer ned” Han rømmer sig et øjeblik og ser eftertænksomt på dem. ”Jeg har opdaget noget ved de lyde, jeres lydboks laver. Den har en besynderlig egenskab for at sige det mildt.”

Karl klør sig på maven. ”Egenskab?”

”Ja, en besynderlig egenskab til at få ting til at gå i resonans!”

Karl ser spørgende på ham. ”Resonans?” Peter nikker, hvorefter han trækker den lille æske op af lommen og rækker den over til Lars, der nysgerrigt tager imod den.

”Åbn den,” mumler Peter, mens han stikker hænderne i bukserne. Lars åbner låget, mens de andre nysgerrigt ser til. ”Grus?” Lars lader en finger løbe gennem nogle sorte klumper, der klæber sammen.

Peter ser på æsken med et tænksomt ansigtsudtryk. ”Næsten rigtigt. Vil du tro mig, hvis jeg fortalte dig, at det der faktisk er en køleskabsmagnet?”

”Lad mig lige se, om jeg har forstået det rigtigt,” siger Karl, mens han lader en hånd svinge i luften, hvor den næsten rammer Jasmin på siden af hovedet. ”Du er ved at fortælle os, at det der er en pulveriseret magnet. Og du påstår, det er vores lydboks, der har lavet det?”

Peter stryger en hånd gennem håret. ”Jeg fik en idé, da i nævnte Sambarina, og jeg fik min idé styrket, da jeg så fjernsyn. Den cd, du gav mig, lavede en masse rystelser hjemme på mit stereoanlæg, men min stue brød ikke sammen som Sambarina. Derfor tænkte jeg på, at det måske var, fordi der ikke var kraft nok bag, med samme lydstyrke som på et diskotek. Jeg købte en magnet nede i byen til mit køleskab, men jeg fik lige lyst til at afprøve min teori ude i studiet, da jeg så de store højttalere.”Karl rejser sig og ser på Peter med et mørkt udtryk i ansigtet.

”Sig mig, har du fået os til at lave noget, der kunne have fået vores studie til at falde sammen?” Bent klapper Karl på armen for at få ham til at sætte sig, men han rykker armen til sig og går frem mod Peter, som han prikker i brystkassen med sin pegefinger.

”Hvis du igen i fremtiden laver noget så dumt, at det måske er livsfarligt for os, så vil jeg sgu gerne have det at vide på forhånd, så jeg ved, hvornår jeg skal have en hjelm på hovedet for at undgå at få kraniet smadret af nedstyrtende tagsten!”

Peter ømmer sig, mens han ser surt på Karl. ”Jeg havde altså ikke lige det i tankerne...”

”Tankerne,” brøler Karl, mens han ser arrigt på Peter. ”Du tænker sgu ikke altid klart. Hvad ville du have stillet op, hvis studiet var styrtet sammen over hovedet på os?” Peter ser sammenbidt ned i gulvet, og der bliver så stille, at den dryppende vandhane i køkkenet tydeligt kan høres. Jasmin ser lettere bebrejdende på ham.

”Peter, jeg må altså give Karl lidt ret, du kunne da i det mindste have fortalt os andre om din idé først!” Peter slår ud med armene, mens han opgivende ser på dem.

”Jeg fik altså lige lyst til at teste min idé, det var ikke noget, jeg havde planlagt!” Karl peger på fordøren, mens han hvisler noget ud mellem tænderne.

”Jeg har også pludseligt fået lyst til noget, og det er at smide dig på hovedet ud af den dør der, med mindre du lover, at du aldrig vil gøre noget så dumt igen!” Lars rømmer sig højlydt, og de ser over på ham.

”Der er altså også lige en anden ting i det her.”

”Hvad?” Karl river blikket løs fra Peter, der skyndsomt flytter sig uden for hans rækkevidde.

Lars peger på den lille æske. ”Vi må jo gå ud fra, at der er noget helt specielt ved den der lyddims, når en stor forstærker kan have den underlige effekt på en bygning eller en magnet. Hvor kommer den tingest overhovedet fra?”Karl ser tavst på ham og trækker så på skuldrene.

”Som jeg nævnte tidligere var den adresseret til den tidligere ejer, og vores nabo afleverede den til os, da vi flyttede ind. Han havde fået den ved en fejltagelse fra postvæsnet. Ham, der boede i vores lejlighed tidligere, er vistnok sømand eller sådan noget, og det har slet ikke været muligt at finde ham. Derfor beholdt vi pakken i et stykke tid. Hvis nu han alligevel skulle dukke op for at få den.”

Jasmin rækker en hånd i vejret. ”Det var ham, der skulle have pakken, men hvor var den afsendt fra? Kan i huske noget om det?”

Karl ser på Jasmin, mens han tænker sig om. ”Et eller andet sted i Frederikshavn tror jeg, men det er en formodning. Den havde ingen afsenderadresse, men den var puttet i en kasse fra en frugt og grønt-butik i Frederikshavn. Den slags kasser kommer ikke så langt omkring, gætter jeg på!” Jasmin stryger sig irriteret over håret, mens hun ser ud af vinduet.

”Det her må stoppe med den tingest!” De andre ser på hende, mens hun betragter verden udenfor. ”Det her må stoppe, for den tingest er for farlig, og det er vist ikke så godt for vores venskab. Jeg vil komme med et krav! Og det er, at den tingest bliver låst inde i et skab, indtil vi ved, hvad den egentlig er for noget.” Karl ser tavst på hende, mens han piller ved den sorte lydboks.

”Hvad siger i andre? Er det ikke lidt drastisk at tage den beslutning?” Bent ser på Karl, der stadig piller ved boksen. ”Karl, vi har jo stort set optaget alle de lyde, den kan give fra sig, så jeg vil nok mene vi kan gemme den væk. Jeg må dog indrømme, jeg ikke helt forstår, hvorfor de lyde er farlige. Min digitale optager er stadig intakt, og vores studie står stadig, selv efter flere ugers voldsom musiktest!”

”Jeg kunne teste hvorfor,” siger Peter ivrigt, men et enkelt blik fra Karl får ham til at lukke munden og læne sig tilbage i sofaen.

Jasmin smiler tilfreds. ”Så er det vedtaget! Gem den godt af vejen, og lad os så få en drink! Jeg skal op til eksamen i morgen, så jeg mener, jeg har behov for en lille en.”

Lars kysser hende på kinden og hvisker dæmpet. ”Vi skal begge op til eksamen! Har du glemt det?”

Ferietid

Jasmin slukker sin mobiltelefon og ser på Lars.

”Karl er nede i byen for at snakke med nogle af sine gamle biker venner, men han skulle snart være hjemme igen. Han er ude for at se, om han kan få flere oplysninger om de der PET-folk, der besøgte ham og Bent. Bent var lidt tøvende, men han sagde noget om, at Karl vist havde fået den tanke, at det måske var de samme folk, der tævede Peter.” Lars ser overrasket på hende.

”Så det skulle være forklaringen? De kan ikke få boksen på fredelig vis, så nu tæver de folk i stedet! Det er da lidt af en 'Men in Black'-historie, den er da for langt ude! Politiet her i Danmark er altså ikke CIA eller sådan noget.” Jasmin trækker på skuldrene.

”Det var hvad Bent sagde, men vi kan jo spørge dem om, hvad de har gang i, når vi kommer hjem til dem.”

Lars bider sig i læben. Det ligner slet ikke Karl at løbe ned i byen og begynde at udspørge folk.

”Der må være sket noget, siden han opsøger sine ’læder-venner’ fra gamle dage.” Jasmin ser strengt på ham og stikker en finger ind i siden på ham.

”Hey du! Karl er altså ikke medlem af den der klub mere, det ved du. Det er flere år siden, han forlod den. ”Lars ømmer sig, Jasmin har altid nogle spidse negle. ”Jeg ved det! Men han har jo lovet, han ikke vil opsøge dem...” Jasmin ser tøvende på ham. ”Det er rigtigt, men så må vi jo spørge ham, hvorfor han alligevel opsøger dem.”

*

Bussen sætter i gang med et hvæs og efterlader dem foran Karls lejlighed, hvor de kan se at Karls kassevogn er væk. Lars banker på døren, som hurtigt bliver åbnet af Bent, der vinker dem indenfor.

”Hvad har Karl gang i?,” spørger Lars nysgerrigt. Bent ser tavst på ham og peger bare på lejligheden bag sig. Lars ser forbi ham og træder forskrækket et skridt baglæns. Hele lejligheden flyder med smadret inventar, væltede møbler og diverse ødelagte ting. Jasmin tager sig forskrækket til munden og udbryder et gisp, mens hun ser ud over rodet.

”Bent! Hvad pokker er der sket,” udbryder hun, mens han rejser en stol op. Bent ser ud over rodet med et vredt ansigtsudtryk.

”Godt spørgsmål! Der så sådan ud, da vi kom tilbage fra studiet i morges efter at have indspillet til den næste plade.” Jasmin kniber øjnene sammen og ser på Bent.

”Sig mig, Bent, hvad med lydboksen? Er den stadig, hvor i gemte den af vejen?” Bent ser hurtigt på hende, hvorefter han løber ind i soveværelset. Jasmin sukker tungt, mens hun stryger en hånd gennem håret. Sikke en dag. Hun føler sig pludselig sulten og betragter døren til køkkenet. Da Bent kommer tilbage fra soveværelset, har han et tilfreds smil om munden og smider boksen på en stol. Han ser sig om efter Jasmin. En sagte gnaskelyd ude fra køkkenet fortæller, hvor hun er forsvundet hen. Bent kaster et nysgerrigt blik på Lars og hvisker stille.

”Sig mig Lars, er du helt sikker på, hun ikke er med rogn? Hun har da en umådelig appetit!” Lars trækker på skuldrene.

”Kære Bent, hendes appetit er ret uberegnelig, men jeg vil fortælle dig det, hvis hun en dag æder en rå lever krydret med en æggetoddy.”

”Lever?” Bent ser uforstående på ham. Lars smiler, mens han peger ud mod køkkenet.

”Du ved da nok, at gravide kan finde på at spise noget mærkeligt mad. Det er vist noget med, at deres krop pludselig beordrer dem til det!” Bent ser undrende på ham, men grynter alligevel et ”aha” frem. Jasmin slikker stadig hvidløgsolie af fingrene, da hun kommer tilbage i stuen, hvor hun opdager, at Bent og Lars glor på hende. Med et svup rykker hun sin tommelfinger ud af munden.

”Hvad?” Bent får pludselig travlt med at rydde op, og Lars betragter det pæne tapet i stuen og nogle af Karls motorcykelmodeller nede i rodet på gulvet. Jasmin tager boksen op fra stolen og trykker kortvarigt på en knap. En pibende lyd bølger ud i rummet fra dens halvflade batteri, og lyden forsvinder hurtigt.

”Bent, hvis du ellers kan stoppe oprydningen et øjeblik, må jeg så lige spørge, hvor Karl er taget hen?” Bent sætter en stabel bøger på bordet og ser eftertænksomt på hende.

”Både du og Lars ved jo, at Karl var medlem af den der lille motorcykelklub for nogle år siden. Det var ikke, fordi de lavede noget ulovligt dengang, men da ledelsen besluttede at blive supportere for en af de større klubber, droppede Karl ud, da han opdagede, at det ikke længere var leg. Men han beholdt kontakten til nogle af sine gamle biker venner fra dengang, og der er nogle af dem, der ved ting og sager om politiet, det dunkle undergrundsmiljø og den slags. Med andre ord: Hvis ham, der var i vores lejlighed her i dag, er kendt, så hører Karl om ham på et tidspunkt. Og hvad Karl har lovet at gøre ved den fyr, vil i slet ikke vide!”

Lars skæver over til Jasmin. Han vil helst ikke vide, hvad Karl kan finde på, når han er i sådan et humør.

”Jamen så må vi jo bare vente på, han dukker op, og i mellemtiden kan vi jo så rydde op i det her rod.”

En halv time senere, da Karl sparker døren op med et brag, ligner lejligheden næsten sig selv igen. Lars og Jasmin ser på Karl, der har en træt kropsholdning. Bent kommer frem fra køkkenet og ser nysgerrigt på ham.

”Ja? Fandt du ud af noget?” Karl tager en øl fra køleskabet og drikker den hurtigt, hvorefter han sukker.

”For pokker, jeg er træt! Så meget motion for så lidt resultat. Jeg har ikke kunnet finde ud af noget som helst fornuftigt, selvom jeg har snakket med næsten alle dem, jeg kender nede i byen. Nogle siger dog, at der for et stykke tid siden gik nogle folk rundt på de snuskede steder for at spørge efter ting der. Ud fra beskrivelsen og et billede de viste frem kunne det godt lyde, som det var vores lydboks, de ledte efter. De fleste steder var de hurtigt blevet smidt ud, fordi de generede gæsterne, for der bliver ikke handlet sort så åbenlyst! Det lyder også til, at dem, der havde spurgt, er nydanskere eller udlændinge, for de havde talt dansk med accent. Og det sidste sted, jeg forhørte mig, havde en eller anden idiot tilsyneladende sagt, at han da havde sådan en derhjemme. Og så var der dukket en hel flok op, der havde slæbt ham med udenfor, hvor de havde gennembanket ham, mens de råbte på boksen. Da de opdagede, at fulderikken havde lavet grin med dem, havde de slået hans tænder ud og kylet ham i rendestenen.

Men det mest spændende var, da jeg lige smuttede forbi min gamle klub på vejen tilbage. Der havde været en fyr nede i klubben forleden for at spørge dem, om de kendte mig, og det gjorde de jo. Da han så havde fundet ud af, jeg var kendt der, flåede han et billede af en lydboks op af lommen og spurgte, om de så havde set mig i besiddelse af noget, der lignede sådan en? Så var de blevet lidt mistroiske og havde bedt om at få at vide, hvem han egentlig var, hvorefter han fremviste et PET-politiskilt! Derefter viste de ham pænt vejen ud, fordi han ikke havde en dommerkendelse. Så ud fra hvad jeg har fundet ud af, lader det til, det er panserne, der står bag og måske også nogle andre fyre, som er højt på strå, men som åbenbart ikke er politifolk. Måske nogle mafiatyper eller sådan noget. Og måske noget helt fjerde. Altså er alt usikkert. Men jeg siger dig, Bent, jeg er ved at være nervøs for, at vi måske har dummet os ved at tage den lydboks i brug.”

Lars ser på Karl, der krøller dåsen sammen til en lille kugle.

”Dem, der søger, ved vel ikke helt, hvem der besidder boksen? Ellers ville de vel ikke spørge sådan nede i byen?”

Karl peger på ham med et tvivlende ansigtsudtryk.

”Det vides ikke helt, Lars, men hvis man ser på, hvad der er sket, så er der et par hints. Prøv at se det på den her måde: Først er der nogle udlændinge, der har søgt efter noget, der ligner vores lydboks. Det skete kort tid efter, vores nye album med Dr. Brisko røg på gaden. Blot få dage efter lanceringen fik vi så besøg af ham gutten fra PET, der lige ville advare os om en person, ingen af os har hørt om før. Og nu til slut er der så de her slagsbrødre, der overfalder en af mine kammerater lige foran min hoveddør. Det ligner ikke et tilfælde set i bakspejlet, gør det vel? Og endelig er vores lejlighed blevet endevendt! Jeg vil nok mene, det er bevis nok! Der er tilsyneladende nogen, der er desperate efter at få fat i den tingest der. Lad os smide den boks ud, den er skyld i hele balladen. Lad os smide den langt væk!” Bent ser med et ryk på ham.

”Hvad! Hvad så med albummet?” Karl gør en fejende bevægelse over mod computeren, der heldigvis stadig står på sin plads.

”Du har jo optaget alle lydene over på computeren, så vi kan vel bare tage dem derfra, når vi skal bruge dem?” Bent bider sig i læben, mens han betragter computeren.

”Du har nok ret, men hvad skal vi så stille op med boksen?” Karl trækker ligegyldigt på skuldrene. Det er ikke noget, han har tænkt på. At smide den ud vil være det nemmeste, helt sikkert. Lars ser på opslagstavlen, hvor PET-betjentens visitkort stadig hænger frit fremme. Han rømmer sig, og Karl følger hans blik.

Karl trykker medhørsknappen ned og rømmer sig, mens han ser rundt på sine venner.

”Mit navn er Karl Severinsen, og jeg ringer på det her direkte telefonnummer, fordi en politimand for et stykke tid siden gav det til mig. Jeg vil høre, om jeg kan komme til at snakke med en Søren Andersen?”

”Søren er ikke til stede for tiden, men jeg kan sikkert hjælpe i stedet for. Jeg er Bjarne Axel, Sørens chef. Har du noget, du vil fortælle, Karl?” Karl løfter et øjenbryn, mens han ser på Bent.

”Jeg ved ikke lige, hvad jeg skulle kunne fortælle, men jeg har til gengæld en ting, der har givet os nogle problemer. Ham Søren har været forbi for at spørge, om vi på et tidspunkt har fået noget udleveret. Det må jeg så indrømme, at ja, det har vi. Det er bare en lille plasticboks, der er en form for elorgel, altså en musikboks. Er i interesseret i den, eller skal vi smide den væk?”

”Vi vil skam gerne have den plasticboks, Karl. Og så vil jeg i øvrigt stærkt anbefale, at du overgiver den til os hurtigst muligt!”

Karl ser på telefonen med rynkede bryn.

”Hør her, er det der en ordre? Jeg prøver at være venlig og komme af med den dims, der giver mig problemer, frivilligt. Vil i have den eller ej? Jeg bryder mig ikke om at blive kommanderet med!” Telefonen svarer med en øredøvende tavshed, og Karl skal lige til at lægge røret, hvorefter et stille suk flyder ud af højttaleren.

”Karl min ven, hvis jeg var dig, ville jeg blot aflevere plasticboksen på politigården, og så vil vi betragte denne sag som ude af verden.” Karl ser mistroisk på røret.

”Bare sådan der... Ude af verden?” Telefonen er igen tavs i et øjeblik, hvorefter Bjarnes rolige stemme svarer med en lidt hårdere tone.

”Ja, Karl, bare sådan der! Og jeg vil anbefale dig at aflevere den, før du eller dine venner får flere problemer!” Karl skæver til telefonen.

”Okay, det er så en aftale. Men så vil jeg ikke høre mere til jer!” Bjarne har igen den venlige stemme.

”Det er en aftale! Bare hit med den hurtigst muligt, så undgår i som sagt problemer!” Karl sidder tankefuldt med røret i hånden, før han lægger på.

”Sig mig lige, var det bare mig, eller kom han lige med en trussel?” Lars ser på Karl, der stadig vifter med telefonrøret.

”Det var en opfordring til at aflevere den, andet tror jeg ikke vi skal lægge i det. Hvad med dig, Jasmin?”

Et ”hmm hmm” er alt, Jasmin får mumlet frem. Hun har fundet nogle bananer på gulvet, der er faldet ud af frugtskålen.

*

Et par dage efter forsøger Peter at presse de sidste ting ind i sin gamle brune Ford Stationcar uden at ødelægge noget.

”Vi bliver altså nødt til at efterlade noget, for vi kan ikke presse det hele ind i bilen.” Karl tørrer sig over panden med en klud, for han havde haft et være mas med at proppe sit kæmpetelt ind i bagagerummet. Peter roder i den enorme dynge af grej, der dækker bagagerummet og flår et 14" fjernsyn ud fra dyngen.

”Jeg er sgu ked af det, men dem, der vil glo fodbold, må gå op til campingpladsens tv. stue.” Lars ser bedende på ham.

”Hvad nu, hvis jeg sidder med det på vejen?” Peter ser ondt på ham, mens han peger op mod himlen.

”I den varme? Du holder ikke en halv time, før du får ondt overalt! Men hvis du virkelig vil, så er du velkommen til at holde det.”

Karl kaster et medlidende blik på Lars, for han er selv totalt dækket i sved efter at have pakket bil i kun 10 minutter. Jasmin ser sig om på pladsen efter mere at stable op, men det hele er mirakuløst blevet stablet ind i bilen.

*

Flere timer senere kører Peter bilen ind på en rasteplads lige før Lillebælt. Udenfor er der 28 grader, men det er intet i sammenligning med temperaturen inde i bilen. Karl prikker forsigtigt til et engangskrus, der står i forruden, og han rynker brynene, da han opdager, at han kan sætte fingeraftryk i krusets overflade.

”Der må mindst være en milliard grader herinde, er der nogen, der vil have noget køligt?”

Karls spørgsmål kræver intet svar, og et øjeblik efter overfalder de issælgeren på rastepladsen.

Lars og Jasmin læner sig op ad hinanden, mens de betragter havet, der glimter blidt. Kun et par mågers hæse skrig spolerer stilheden og nu og da en bil, der suser forbi.

Med et suk rejser Peter sig op. ”Nå, i to turtelduer, skal vi så se at komme videre? Der er stadig lang vej nordpå.”

Med et sidste blik ud over pladsen kravler de ind i bilen igen, og selv om alle vinduer står helt åbne, er temperaturen som i en bageovn. ”Jeg skulle have taget toget,” brummer Peter. ”Der er i det mindste aircondition!”

Bent smækker sin dør og kaster et blik på Peter. ”Så køb dog en aircondition til bilen!”

Peter ser forskrækket på ham. ”Er du gal? Ved du, hvad sådan et anlæg koster?”

Peters ansigtsudtryk får de andre til at grine, og latteren hænger efter bilen, mens den kører nordpå.

Peter ser irriteret på vejskiltet. ”Du Karl, se lige efter på kortet, hvor pokker den plads er.”

Karl læser rejsebeskrivelsen, der fortæller, det er tæt ved Sæby, men ikke i hvilken retning. Peter ser opgivende på vejkrydset, og med et suk drejer han mod venstre. ”Så må vi bare prøve os lidt frem.” Karl betragter skiltet på den næste campingplads og sammenligner den med deres reservation. Hedebo Camping, navnet passer.

”Jep! Det er den plads, vi skal ligge på. Fantastisk - og så i første forsøg!”

Peter kører langsomt sin bil ind på pladsen, og de leder efter deres plads, som de finder et sted, hvor havet netop kan skimtes mellem to klitter, godt afskærmet af fyrretræer og små buske mod deres naboer. Det er heller ikke det dårligste valg af naboer, idet det mest er familier med mindre børn, et dejligt roligt sted.

Karl går i gang med at banke sit enorme 6-mands telt op, og Lars og Jasmin hjælper. Lars klør sig i håret af frustration over Karls underlige kodesystem på teltstængerne. ”Hvordan pokker kan du finde rundt i det her rod!”

Peter kaster et blik på de stænger, Lars sidder med. De er markeret med 4 farver tape, men der er ingen af farverne, der passer sammen.

Karl kommer over og betragter stængerne. ”Det er, fordi du skal vende stængerne om!”

Lars vender stængerne om og får omsider styr på systemet. Få minutter efter er alle stængerne samlet.

Karl tørrer sig over panden, mens han betragter teltskelettet.

”Vi skal lige have teltdugen over, og så skal vi sgu have noget køligt. Jeg er mindst blevet 10 kilo lettere bare ved at svede!”

Lars ser med et grin på Karl, der har en pæn rød farve i ansigtet.

”Og? Der er vel nok at tage af?”

Karl ser skummelt på ham, mens han vifter med en finger. ”Den bemærkning koster dig en omgang øl!”

Lidt efter har Karl fået banket de sidste pløkker fast i jorden, og de går i gang med at tømme bilen for indmad.

Lars betragter fjernsynet oven på bilen og læner hovedet lidt på skrå. ”Sig mig lige, Peter, har du ikke glemt noget til fjernsynet derhjemme?”

Peter ser på det godt polstrede fjernsyn, der stadig klamrer sig til hans bil, godt snøret ind bag et tykt tov.

”Hvad skulle det være? Fjernbetjeningen ligger inde i bilen.”

Lars peger op i luften.

”Antennen, du! Antennen er væk!”

Peter ser undersøgende på fjernsynet. Når han tænker over det, kan han godt mindes, der plejer at stikke en antenne op.

”Tja, det er ærgerligt, men jeg havde advaret dig!”

Lars betragter nervøst sit fjernsyn, mens Peter hjælper med at tage det ned fra taget. Han håber ikke, det har flere skader.

”Adder, hvor ulækkert! Der er en ting, vi glemte...”

Peter ser spørgende på ham. ”Hvad da?”

Lars peger på skærmen, hvor en masse kvaste insekter sidder fast.

”Vi skulle måske have puttet det ind i en pose?”

Peter løfter sin højre hånd op og betragter håndfladen. Hans ansigtsudtryk skifter til en maske af væmmelse.

”Shit! Jeg er helt klistret ind i insektsnask!” Han vender hånden, så Lars kan se håndfladen, der er helt gul af insektrester.

”Måske burde du vaske hænder?” Lars rynker på næsen.

”God idé,” mumler Peter og går op mod toilettet.

Karl tørrer sig over panden, mens han ser efter Peter. ”Vi må have en øl, og vi må have den nu! Jeg trænger til at køle af.”

Lars har set efter en køn pige i bikini og ser forvirret på ham. ”Hvad? Sagde du noget?”

Jasmin ser på Lars med et arrigt blik. ”Du stopper med det der! Er du med?”

Lars blinker et par gange over hendes arrige udbrud og strækker afvæbnende hænderne op i luften. ”Hey, slap af skat!”

Jasmin ser stift på ham, og uden et ord tramper hun surt op mod kiosken.

Karl vifter med den ene hånd. ”Avs du! Der brændte du vist fingrene.”

Lars ser i tavshed efter Jasmin. Det plejer ikke at ligne hende at flippe sådan ud, han siger normalt heller ikke noget til, at hun småglor efter en pæn fyr. Han sukker dybt og ser på Karl.

”Jeg kan godt drikke en øl nu, for når Jasmin er i det humør, tager det lidt tid, før hun køler ned.”

Peter kommer ud fra toilettet i samme øjeblik, de går forbi på vej mod kiosken. Han har et grin på læberne, og Karl ser spørgende på ham. ”Hvad pokker er så sjovt?”

Peter peger over sin skulder og smiler sjofelt. ”Der er sgu nogen, der boller inde i en af båsene på herretoilettet!”

Karl hæver et øjenbryn og ser på toiletbygningen. ”Det lyder som en god start på ferien!”

Peter ser tilbage mod bygningen, hvor et ungt par i det samme kommer ud, begge med blussende kinder.

Han griner smørret, mens han betragter parret. ”Jep, helt afgjort.”

Karl tager en øl fra køleren, men efter en kort tøven hiver han en ekstra op. ”Det er altid godt med en til,” siger han med et smil til Peter.

Adskillige øl senere har Lars omsider fået Jasmin kølet ned, og de går en tur alene ned langs stranden.

Karl og Bent betragter i tavshed de to, mens de går mod stranden.

”Du Karl, hvad pokker var det lige, der skete med Jasmin? Hun flippede da helt ud for lidt siden.”

Karl trækker på skuldrene og klør sig på hagen med sin guitarfinger. ”Jeg er ikke helt sikker du, men jeg har en fornemmelse af, at Jasmin har et problem, hun ikke vil fortælle Lars eller os andre om. Har du ikke lagt mærke til hendes umådelige appetit? Jeg har en idé om, at hun måske er gravid, men ikke tør fortælle det til Lars. Det kunne også forklare hendes pludselige humør svingninger.”

Bent ser betænksomt på ham. ”Men Lars siger jo, de ikke har dyrket sex i et stykke tid uden gummi? Hvem pokker skulle hun så være blevet gravid med? Postmanden eller sin hund?”

Han griner lidt ved tanken af Jasmin på alle fire, mens Hansi knepper løs, men tøver, da han ser, at Karl bare ser tavst på ham.

”Hvad da? Dyrker hun sex med hunden?”

Karl ser hurtigt over mod Peter, der er travlt optaget af at fyre op i deres gasgrill til aftensmaden. ”Kom lige med, Bent, så går vi en lille tur.”

Bent følger nysgerrigt efter Karl ud på parkeringspladsen, dejligt langt fra teltet. ”Ok Karl, hvad pokker er der så galt? Har hun Dyresex med hunden eller sådan noget?”

Karl ser på ham med et eftertænksomt ansigtsudtryk. ”Jeg kan ikke sige noget med bestemthed, men for et par måneder siden var jeg henne ved Jasmin for at aflevere nogle cd’er, og jeg er helt sikker på, at jeg hørte Jasmin stønne højlydt, da jeg stod ved hendes dør.

Jeg troede hun var i seng med Lars, og jeg gik en lille tur, for at de kunne blive færdige. Da jeg kom tilbage, var det ikke Lars, jeg så gå ud af hendes dør, men en mand jeg aldrig har set før. Så hvem ved, om hun har et sidespring?”

Bent ser skeptisk på ham. ”Det lyder da lidt tyndt, han kan da have haft en årsag til at være der.”

”Det er også årsagen til, jeg ikke har sagt det til nogen. Jeg behøver ikke sige det, men hold det for dig selv, jeg vil nødigt lave ravage, uden grund.”

”Nej selvfølgelig, jeg skal nok holde mund.”

På vej tilbage til teltet ser Bent med et skævt smil på Karl.

”Men hvad med hunden? Har hun noget kørende med det liderlige bette kræ? Jeg ved han rider hendes sofapuder, et være svineri når han sprøjter løs, men spreder hun virkelig ben for ham?”

Karl griner smørret, men siger ingenting.

Lars giver et gisp fra sig i en strandgryde, godt gemt væk bag en af de små, lave klitter, helt omringet af duftende hybenbuske.

Jasmin trækker vejret i små stød, mens hun giver Lars et stort kys midt på munden. ”I guder, det var skønt!”

Lars trækker vejret tungt, mens han langsomt bliver slap og trækker sig ud af Jasmin med et stille svup.

Jasmin betragter dråberne af sæd, der drypper fra Lars ned i sandet. ”Lars, hvad siger du til at få et barn med mig?”

Lars ser forbavset på hende, og han stryger hende over håret.

”Mener du det?” Det er jo et stort ansvar!

Jasmin ser op mod skyerne, der dovent driver forbi oven over dem.

”Ja, jeg er helt sikker. Jeg har tænkt på det et stykke tid, og jeg føler, jeg er klar. Min uddannelse er snart færdig, og det er på tide at tænke videre.”

Lars ser ømt på hende. Ved guder, han elsker hende højt! ”Lad os tage tilbage til pladsen, det burde være tid til aftensmad nu.”

Jasmin ser op mod himlen med de dovne skyer. Hun trækker forsigtigt en hånd op og ned over hans penis, der hurtigt bliver stiv igen. ”Tror du, du kan klare en omgang til?”

Peter ser muntert på dem, da de kommer tilbage. ”Nå i to, i er her lige til tiden. Vi spiser nu.”

Bent ser i smug på Jasmin, mens han sætter bestikket frem. Hun har stadig røde kinder.

Lars ser på grillen, hvor nogle enorme bøffer syder. ”Det ser lækkert ud!”

Karl svinger ud med sin enorme arm og rammer næsten Peter med en flaske vin. ”Jep! De er lavet af kvalitetskød, så jeg tænkte, vi burde drikke en god vin til.”

Lars ser på vinflasken og skæver til Karl. ”Er du selv klar over hvor dyr, denne her vin er?”

Karl nikker med et smil og tager proptrækkeren frem. Med et højlydt svup flår han proppen op. ”Det kan du tro, Lars! Jeg har dog ikke lige betalt for den der, det er en gave fra vores pladestudie. Drik, spis og vær glad! Og i aften tager vi i byen.”

*

Senere på natten vakler Karl ind i teltet. ”Av” mumler han, da han banker hovedet ind i en teltstang. Han skeler slemt og har fået dobbeltsyn.

Lars og Jasmin er kommet ind bag ham, og Jasmin tørrer noget savl fra munden. Hun kan mærke, der er en omgang ’ulrik’ lige op over. Peter er den sidste, der kravler ind, men allerede før teltet er lukket af, styrter Jasmin forbi ham, og med et højt gruulp brækker hun sig.

Næste morgen slår Lars øjnene op og kan konstatere, at de stadig svider af tobaksrøg, og hans ører stadig hyler svagt efter den høje musik i diskoteket. Da han sætter sig op, banker hans hoved på indersiden. ”For pokker,” mumler han. ”Jeg har det ad helvede til.”

Karl er allerede vågen og sidder med hovedet nede mellem benene.

”Slurk?” Han rækker en øl over mod Lars, og i tavshed lader de den gå på omgang. Få minutter senere kan han mærke, at reparationsbajeren har hjulpet på den værste hovedpine.

Lyden af en enorm prut fra Peter får Lars til at smile. ”Magi du! Peter kan forvandle øl til gas på en enkelt nat.”

Karl samler sin tandbørste op fra sin taske, og han åbner for teltdugen. ”Skal du med?”

Lars ser forbløffet på Peters bil, der er belagt med bræk tværs over taget og ned over bagsmækken. ”Var det Jasmin, der lavede det her i aftes? Hun er da gået til den. Jeg tror ikke Peter bliver glad når han vågner op!”

Lars er lige kommet ud fra badet, da Peter langsomt kommer gående ind i toiletbygningen.

”Godmorgen,” gurgler Karl med tandbørsten halvt nede i halsen.

”Hmff,” brummer Peter sløvt, mens han styrer over til toiletkummerne.

Karl ser spørgende på Peter. ”Hvad?”

Peter ser gnavent på Karl. ”Hovedpine, ondt i ørerne og dårlig ånde. Og min bil skal vaskes! Skal jeg virkelig sige mere? Det gør sku ondt at snakke!”

Da Karl og Lars kommer tilbage til teltet, med morgenmad fra kiosken, kan de stadig høre Jasmin snorke om kap med Bent.

Først da kaffemaskinen bobler højlydt, vågner de. Det er tydeligt, at de heller ikke er helt friske.

”Kaffe?” Lars rækker dem et krus hver.

Peter gumler på sit rundstykke, mens han betragter Bent, der er bleg som et lagen. ”Du ser sgu ikke helt frisk ud, skal du have noget til hovedet.”

Bent ser med små øjne på Peter. ”Et rundstykke, en øl og to kopper kaffe,” mumler han, ”så er jeg frisk igen.”

Lars læser i brochuren for Sæby og betragter billederne af de gamle huse i centrum. ”Hvad siger i til en tur ind til Sæby? Der er en hyggelig bymidte, med gamle huse, og butikker.”

Peter kommer i det samme ind i teltet med sit vaskegrej over skulderen. ”Jeg hørte, du nævnte den med byturen, men der er et lille problem, der skal løses først.”

Jasmin ser spørgende på ham. ”Hvad?”

Peter peger ud på sin bil, der er begyndt at lugte ubehageligt i morgensolen. Jasmin sukker dybt, og tager en rulle toiletpapir med udenfor. Hun ser ikke frem til denne opgave!

Karl har bladret rundt i hans avis, og han banker pludselig på en annonce i udenlandsstoffet, som han viser Bent. ”Det er ikke godt det her, hvis det er rigtigt.”

Bent læser hurtigt annoncen igennem og ser dystert på Karl.

”Det kan du have ret i. Det ser slet ikke godt ud.”

Lars gumler på en kage, mens han nysgerrigt ser på avisen.

”Hvad er der?”

Bent skubber den over til ham, og Lars læser overskriften ’DISKOTEK KOLLAPSER’. Han læser hurtigt de første 5 linier igennem og ser forbavset på Karl. ”Det her lyder jo nøjagtig som Sambarina! Bortset fra, det her er i Tyskland og ikke i Danmark.”

Karl ser på Peter, der også har læst annoncen. ”Det ser ud til, du måske har ret, Peter. Måske er de lyde alligevel farlige? Det kan være, vi må fortælle nogen om risikoen, når vi kommer hjem fra vores ferie.”

Peter ser tavst frem for sig, mens han tænker sig om et øjeblik. ”Jeg tror, det er nok at udstede en advarsel om ikke at spille musikken for højt, det er åbenbart først, når der er nok lydenergi til stede, at det bliver farligt, og det er nok årsagen til, at der ikke har været flere episoder endnu.

Karl betragter ham med et skævt smil. ”Og hvordan fortæller man lige et diskotek, at de skal spille lavt musik?”

”Øh,” Peter blinker. ”Nå ja, det havde jeg ikke tænkt på. Men hvad gør vi så?”

Jasmin ser rundt på dem. ”Lad os tage ind til byen, så kan vi koble tankerne fra i et stykke tid.”

CIA

Bjarne tager den lille sorte lydboks op fra kassen og drejer den rundt i hånden. Den solbrændte mand på den anden side af bordet ser på ham.

”Det er godt, vi har fået fat på denne boks. Den kan sikkert skabe store problemer, hvis den falder i de forkerte hænder. Jeg har snakket med Pentagon og fået serienummeret og specifikationerne opgivet. Serienummeret passer med en Black-boks, så den der er en af de eftersøgte lydbokse. Kan du aflægge en hurtig mundtlig rapport over, hvordan i fandt den?” Bjarne læner sig tilbage i stolen, mens han samler tankerne om sagen.

”Det kan jeg godt, Jack. Den er egentlig ret kringlet og bestemt ikke kort! Men lad os starte med begyndelsen. Den her tingest er en del af et militært projekt, det har vi vidst lige siden, min chef fik et opkald fra CIA om, at de ville sende dig forbi. Siden vi begyndte at rode i denne sag, er vi stødt ind i flere problemer, hvoraf nogle har været besværlige at løse. Vi havde, som du ved, holdt en lejlighed under observation i nogen tid, fordi vi havde haft en mistanke om, at beboeren var industrispion. Vi observerede alle, der kom og gik, men desværre forsvandt beboeren, før vi kunne slå til. Vi fortsatte stadig overvågningen for det tilfælde, at en eventuel kontaktperson alligevel skulle komme på besøg uden at vide, at beboeren var flyttet. Da vi så skyggede den spionmistænkte, der skulle have modtaget forsendelsen af den her lydboks fra USA, så fandt vi ret hurtigt frem til, at han måske havde kontaktet de nye ejere; to unge fyre, Karl og Bent.

Vi besluttede at banke på for at snakke med dem, og den dag var det Karl, der åbnede. Han var ikke videre glad for vores besøg, og da vi pressede ham lidt for at få oplysninger, bad han os kort og godt om at skride, med mindre vi havde en dommerkendelse. Vi kunne ikke gøre mere overfor ham, for vi havde jo kun en formodet mistanke om, at der måske var afleveret noget på deres adresse. Så vi fortsatte med at overvåge deres lejlighed og undersøge, hvad de nye beboere var for nogle folk. Kort efter vores besøg opdager vi, at Karl og Bent er musikere, og at den musik, de laver, faktisk rummer lydeffekter, der kunne stamme fra en af de eftersøgte lydbokse. I har jo givet os nogle få beskrivende papirer fra Pentagon, der fortæller, hvordan sådan en lydboks lyder når man tænder for den, og hvad virkningerne er. Efter vores folk opdagede dette, begyndte vi så en dybere undersøgelse af disse unge mennesker.

Denne undersøgelse er lige stoppet, da de har været så flinke at aflevere denne boks til os. Lige nu og her er vi ligeglade med, hvordan de fik fat i boksen, da det primære mål har været at skaffe den til veje. Desværre for jer har de tilsyneladende først tappet den for lyde og anvendt dem i deres musik. Så hvis de lydeffekter skulle være hemmelige, så er det for sent nu. Men jeg må indrømme, at jeg ikke forstår hvad specielt, der er ved dem, de lyder bare skrækkelige.”

CIA-agenten ser spørgende på ham. ”Hvad er det for noget musik? Hvilke lyde?” Bjarne får en trækning ved det ene øje.

”Musik er vist så meget sagt, men du kan da lige høre en prøve.” Han skubber en cd fra Dr. Brisko over bordet, og agenten betragter de to halshuggede drager på coveret.

”Pænt cover, lidt specielt måske.” Bjarne trykker på ’Play’, og en dunkende technomusik hviner ud i rummet, hvor den med syge, pulserende lyde får alt til at vibrere. Bjarne tager sig til kæben, hvor det føles, som om hans tænder er ved at falde ud, og han trykker hurtigt på stop. Agenten ser på Bjarne med et eftertænksomt ansigtsudtryk.

”Der er noget galt her. Effekterne kunne godt stamme fra den type lydboks, men det burde bare ikke kunne komme fra lige den der!”

”Hvorfor ikke, Jack?”

”Det burde ikke kunne ske, men jeg tænker lige... Ser du, det er følsomme oplysninger, der kræver en sikkerhedsgodkendelse.”

CIA-agenten ser anspændt på boksen. ”Jeg skal lige lave et telefonopkald, er du venlig at vente udenfor?”

”Om jeg hvad? Det her er faktisk mit kontor!”

”Udenfor Bjarne, ellers er der ingen informationer!” CIA-agenten peger på døren med et bestemt ansigtsudtryk. Bjarne rejser sig tøvende. Der er normalt ingen, der hundser rundt med ham, på nær hans chef.

Søren ser op fra sin computer, da Bjarne smækker døren til sit kontor med et irriteret ansigtsudtryk.

”Hvad sker der, Bjarne?” Bjarne klør sig i det ene øjenbryn og peger på sit kontor.

”Vores kære CIA-ven har sgu lige smidt mig ud fra mit eget kontor!” Søren ser muntert på ham.

”Det må jeg sige! Finder du dig i det?” Bjarne sætter sig på kanten af Sørens bord, mens han stryger sig gennem håret.

”Jeg er blevet nysgerrig efter at vide mere om denne her lydboks. Den er åbenbart ikke helt overstået endnu.” Søren åbner en pose chips og propper en knasende håndfuld ind i munden. Bjarne rækker hånden ned i posen og tager en håndfuld til sig selv. Allerede før han har tygget færdig, åbner døren, og Jack Maroon stikker hovedet ud i forkontoret.

”Bjarne, kom lige herind, og luk døren.”Bjarne betragter Jack, der sidder mageligt i hans stol.

”Man føler sig nok hjemme?” Agenten overhører hans spidse kommentar, mens han klør sig på hagen.

”Bill var småsur over at blive vækket tidligt, men jeg fik alligevel aftalt at give dig indsigt i, hvad opfindelsen kan udrette, i hvert fald i en vis udstrækning. Det vil hjælpe undersøgelsen, hvis du og dine nærmeste medarbejdere ved, hvad det drejer sig om.” Bjarne sætter sig nysgerrigt i stolen foran bordet, mens Jack læner sig tilbage i sædet, der knirker svagt under ham.

”En gang i 1970'erne begyndte nogle amerikanske forskere at forske i at få ting til at svæve ved hjælp af ultralyd. De kom frem til, at det med kraftige lydbølger er muligt at få fjer, gummibolde og andre lette ting til at svæve. Den seneste rumforskning har også vist, at lydbølger kan styre støv og små partikler ind i en fast form, når der ingen tyngdekraft er til stede, og det kan så bruges til at lave ting af, hvis der tilsættes lim eller varme.

Denne viden er almindelig kendt, men ser du, hvad der ikke er helt så kendt er, at man i forbindelse med forskningen opdagede, at lydbølger kan få strukturen i helt almindelige materialer til at gå i selvresonans og ved en meget kraftig påvirkning få materialet til at gå fra hinanden. Forskerne opdagede, at ved de rigtige lyd frekvenser kunne mange forskellige faste materialer gå i total opløsning. De startede med glas, men senere rev lydbølgerne både diamanter, keramik og visse metaller fra hinanden. Ja, der var endda en forsker, der ved et uheld gik ind i en bølge af lydenergi og fik sit ene ben pulveriseret indefra, da lydbølgerne smadrede hans knogler i benet! Der er virkelig tryk på nogle af de lydgeneratorer, de bruger.” Bjarne ser skeptisk på den lille sorte plasticboks.

”Og nu vil du så sige, at den lille tingest der kan rive ting i småbidder med lyd? Helt ærligt, Jack, det lyder lidt langt ude!”

Agenten ser tavst på ham, og uden et ord rækker han ned i sin inderlomme og tager en sølvfarvet boks frem, der i form og størrelse minder om den sorte boks på bordet.

”Nu skal du se, Bjarne, du er jo blevet clearet til en vis grænse. Lad mig vise dig, hvad denne lille tingest kan lave med et almindeligt 9-volt batteri. Normalt bruges de med en kraftigere energikilde, for der er ikke megen energi i sådan et lille batteri, men det her burde være tilstrækkeligt til en demonstration. Kan du lige give mig den tomme flaske på reolen bag dig?” Bjarne ser nysgerrigt, hvordan Jack sætter flasken på bordets kant og derefter retter lydboksen mod den.

”Se nu, hvad der sker,” mumler han og trykker på en knap. Bjarne hopper overrasket op fra stolen, da flasken med et lille bing bliver forvandlet til en sky af glaspartikler, der falder sammen som en bunke støv. Jack ser på Bjarne.

”Nu forstår du måske, at det ikke er legetøj, der skal ud på gaden! Forestil dig dette apparat i hænderne på en galning?”

Bjarne stirrer på glasstøvet, der langsomt glider ud over bordkanten og falder som en glitrende strøm ned på gulvet.

”Fuldt forståeligt. Men uddyb lige, hvad du mente med det du sagde om, at den ikke kan lave lyd?” Jack læner sig frem og peger på den sorte boks.

”Den der boks skal ikke kunne afgive lyd. Ifølge Pentagon viser løbenummeret, at den kun skal rumme en lydkanon, men ikke et kontrolprint til at lave lyde med. Boksene var prototyper, ser du, og ikke alle var færdigbyggede.”

”Jamen, den der boks kan da afgive lyde!”

”Det kan den, ja. Og det må betyde, at den er blevet ombygget. Den person, der har haft adgang til denne boks, må med andre ord have haft adgang til endnu en. Ellers ville det ikke være muligt at samle en hel boks! Mens du var ude i forkontoret, skilte jeg boksen ad, og den er god nok. Der er både en lydkanon og et kontrolprint indeni. Og det skal der ikke være i den enhed der, i hvert fald ikke med det serienummer.” Bjarne skæver til flasken, der nu er faldet ned på gulvet som en nydelig støvbunke.

”Og helt præcist hvor mange lydbokse var der fjernet fra det forskningslaboratorium?”

”13 stykker i alt. Men de er alle sammen blevet fundet, på nær to stykker, hvoraf den ene med sikkerhed blev sporet til Danmark, takket være jeres indsats. Den anden boks har vi endnu ikke fundet spor af, men hvis der er en her i landet, mon så ikke også den anden er her?”

”Kan de alle sammen det samme? Eller er der forskelle? Jeg kan se den der er sølvfarvet, men den anden er sort. Er der andre forskelle?” Jack smiler køligt og lader en finger glide afvisende frem og tilbage foran ham.

”Beklager Bjarne, det er en information, du ikke er clearet til at vide noget om endnu. Men jeg kan da fortælle, at de benævnes Silver-boks og Black-boks. Men mere vil jeg ikke fortælle på nuværende tidspunkt, og for at være helt ærlig ved jeg heller ikke så meget mere selv, jeg har også begrænsninger i min viden.”

*

”Hyggelig bro” siger Peter, mens han hænger ud over siden på den lille træbro over åen. Lars stopper med at slikke på sin softice, mens han betragter ham, som han hænger ud over rækværket.

”Sig mig, Peter, hvad pokker har du gang i?” Peter børster sine hænder.

”Åh, jeg ville bare lige se, hvordan den er blevet bygget.” Lars ser nysgerrigt på ham.

”Du vil måske bygge broer? Jeg mener, du er ved at læse jura, ikke?”

”Ja, det er sådan set rigtigt nok, men jeg var jo i sin tid ved at læse til arkitekt, så jeg er stadig lidt nysgerrig efter, hvordan bygninger laves. Og en bro er jo også en form for bygning. Der er faktisk mange emner, der går igen i en bro og i en bygning. Det er lige sådan med elektronik! En computer og en lommeregner er begge opbygget af de samme dele.” Lars slikker lidt på sin softice, mens han betragter broen.

”Det med elektronikken kan jeg forstå, men hvad har en bro at gøre med en bygning?”

Peter går i gang med at forklare om støttepiller, bærebuer og tværstivere. Lars fortryder, at han overhovedet spurgte. Heldigvis afbryder Jasmin ved at komme med et stort udbrud. Hun peger på havnekiosken, hvor Karl og Bent står.

”Ih du milde! Har i lige set der?” Lars og Peter ser op mod kiosken, og Lars giver et stille fløjt fra sig. Personen i kiosken er ved at lange en kæmpe is over disken, sikkert den største, der nogensinde er lavet i Sæby. Bents lille softice ser nærmest latterlig ud ved siden af den kæmpe is, Karl får begravet hovedet i. Lars ryster smilende på hovedet, mens han betragter Karl, der i grove bidder gnasker isen i sig.

”Kunne du virkelig ikke finde en is, der var lidt større?” Karl ser muntert på ham ud af øjenkrogen.

”Ikke tid til at snakke, jeg spiser! Hele 15 kugler, du.” Bent har allerede spist sin softice og sætter sig på en stor sten, mens han begynder at læse i dagens avis. Lars og Jasmin læner sig op ad hinanden. Det er en dejlig dag, og Jasmin giver et tilfreds suk fra sig, mens hun betragter en måge, der næsvist flyver forbi i lav højde, hvor et par svaner knurrer vredt af den. Hun giver Lars et lille kys på halsen, og han aer hende på skulderen.

”Hvad skal vi spise i aften?” mumler hun stille. Lars ser ud over åen, hvor en lille båd sejler langsomt forbi, mens ænderne spreder sig til alle sider.

”Det er et godt spørgsmål. Hvad siger i andre? Har i gode idéer til noget at spise i aften?”

”Hvad med at spise nede i byen?” spørger Peter nede fra sandet. Peter løfter hovedet med et ryk og betragter Karl, der med et yderst tilfreds ansigtsudtryk slikker sine fingre.

”Vedtaget,” brummer Karl, mens han tørrer sig over munden med bagsiden af hånden.

”Det samme her,” mumler Bent med hovedet nede i avisen. ”Hør for resten lige denne her annonce i avisen. Beskrivelsen lyder faktisk som noget, vi har set før:

’Sømand fundet knust på havnekajen i Frederikshavn.’ ”Det er noget om, at politiet har fundet en sømand, der må være blevet klemt under noget tungt, for han blev fundet med knuste indvolde og knuste knogler.” Jasmin ser skævt på ham.

”Uhyggeligt og ret ulækkert det der, men hvad har det med os at gøre?” Bent ser hurtigt op på hende, mens han prikker ned i avisen. ”Det kommer jeg til nu! Der står nemlig, at han havde mælkehvide øjne, han var flydende indeni, og der flød væske ud af hans mund og næse, da ambulancefolkene tog ham med.” Lars flytter sig med et ryk, så Jasmin med et forbavset udbrud vælter.

”Sagde du mælkehvide øjne? Tænker du på den måde, Karls undulat så ud på?” Han snupper avisen, og Jasmin og Karl læser annoncen over hans skuldre. Karl klør sig på hagen.

”Det lyder godt nok sådan, som min undulat så ud,” brummer han, mens han igen nærlæser den korte annonce.

”Og der er en anden ting,” siger Bent eftertænksomt.

Lars ser spørgende på ham. ”Hvad?”

”Han er fra Frederikshavn. Tilfældigvis den by, som den lydboks var blevet afsendt fra!” Jasmin ser ophidset på ham.

”Så er der måske mere end én af de tingester i omløb? Hvis det skyldes en lydboks altså? Det lyder ikke særligt sikkert i mine ører med tanke på, hvad de åbenbart kan lave.” Peter sætter sig langsomt op, mens han tænksomt betragter de andre.

”Jeg vil altså lige minde jer om en helt anden ting.” De andre ser spørgende på ham. ”Vi er nok ikke de eneste, der læser avis og forstår, hvad det kan betyde.” Karl ser dystert på ham, mens han uvilkårligt knytter næverne ved tanken på politibetjenten, han havde snakket med.

”Tænker du på PET?” Peter nikker. ”Helt rigtigt. Ret mig, hvis jeg tager fejl, men du kan ikke lide politiet?”

Karl spytter i sandet med et hånligt fnys. ”Bare tanken om de PET-folk, vi havde kontakt med, gør mig stadig sur! Så nej! Jeg kan ikke lide dem!”

Jasmin rækker en finger op. ”Jeg har et forslag! Vi tager til Frederikshavn på en endags-udflugt, og så leger vi detektiver nede ved havnen. Måske kan vi endelig finde ud af, hvad pokker det egentlig er for en tingest, Bent og Karl har haft fingrene i. Hvad siger i til det?” Bent ser op fra avisen, hvor han er i gang med tegneserien på bagsiden.

”Hvis du har ret, så vil jeg sige, det er dumt. Hvis den lydboks har politiets interesse, hvordan kan vi så være sikre på, de ikke allerede er i Frederikshavn? Og hvorfor skal vi overhovedet derop? Vi har jo allerede brændt fingrene tilstrækkeligt!”

Jasmin tager en æske slik frem, og hun tygger hastigt på en pastil med et ophidset ansigtsudtryk. ”Jamen, ser i ikke det geniale i det her? PET i København har måske først læst om sagen i dag, og før de kommer af sted, er det meste af dagen gået. Og ingen i København ved, vi er her, vel? Og desuden kender ingen i Frederikshavn os, så vi kan bare lege dumme, nysgerrige turister med interesse for, hvad der står i avisen.”

Bent ser på hende i tavshed et øjeblik. ”Jeg er ikke sindssygt glad for tanken, men hvis i andre er med på idéen, så tager jeg med derop. Vi skal jo have nogen, der kan se efter Jasmin.” Jasmin læner sig frem og giver ham et kys på panden.

”God dreng!” Karl sukker stille og ser på Bent.

”Hvorfor hulen skulle du også købe den avis?”

Den tossede sømand

”Hvor pokker skal vi starte?” spørger Lars. Der er havneområde så langt, han kan se, til begge sider. Peter betragter en af de store færger, der langsomt er på vej ud af havnen. Karl ser på en gruppe arbejdere, der med en gaffeltruck er ved at læsse en stak paller på en lastvogn.

”Hvad med dem der? Det kan jo være, de har hørt noget.” Jasmin går hen til arbejderne, og efter en hurtig samtale med dem anbefaler en af arbejderne hende at tage ind til sømandshjemmet. Han mener at have hørt, at den døde sømand kom en del derinde for at spise middag. Jasmin smiler til dem og takker for oplysningen, hvorefter hun går tilbage til bilen.

”Er der nogen, der ved, hvor pokker sømandshjemmet ligger her i byen?”

Peter ser spørgende på hende. ”Sømandshjemmet? Hvad vil du der efter?” Jasmin peger over på gruppen af arbejdere, der næsten er færdige med deres arbejde.

”De siger, det kan være en god idé at spørge der, noget med han vist spiste en del der.” Peter rækker ned under sædet og tager en rejseguide over Nordjylland frem, som han bladrer i.

”Her! Frederikshavns Sømandshjem og Hotel. Det ser ud til at ligge tæt på Krudttårnet lidt længere fremme på havnen.” Peter starter bilen og kører langsomt op langs havnen, mens de ser efter Krudttårnet. Lidt efter standser han bilen foran sømandshjemmet.

”Og hvad skal vi så spørge efter?” Jasmin trækker på skuldrene.

”Vi må vel bare stille spørgsmål om sømanden og så se, hvad de siger. Det kan jo aldrig skade, vel?”

Bent ser forbavset på receptionisten bag disken. Der er ikke meget sømand over den pige, der med et stort smil tager imod dem.

”Velkommen til. Kan jeg hjælpe?” Lars smiler tilbage til hende. Det er en meget sød pige, men han tager sig i at se direkte på hende, da han mærker Jasmin skule ud af øjenkrogen. Han tager avisen frem, viser annoncen til receptionisten og spørger, om hun skulle have noget kendskab til den afdøde sømand. Receptionisten nikker med et smil.

”Ork ja! Det er den Tossede Russer! Han kom her ret tit for at få et billigt måltid eller overnatte en enkelt nat på et værelse. Underlig fyr. Han boede faktisk i en lejlighed her i byen. Han viklede sig tit ind i problemer ude i nattelivet.” Karl stiller sig nærmere skranken, mens han nysgerrigt ser på hende.

”Tossede Russer? Hvorfor kalder du ham det?” Pigen ser på ham med et interesseret ansigtsudtryk.

”Han kunne godt snakke dansk, men når han fik noget at drikke, kunne han kun snakke russisk med et par engelske ord og lidt tegnsprog hist og her, så han snakkede som en abe; halvt fingersprog og halvt russisk. Det kunne være udfordrende og sjovt at snakke med ham. Om end vi fra tid til anden dog måtte bede ham forlade hotellet, når han blev for beruset. Det er jo et hotel, det her, og selv om han kom her tit, gjaldt vores regler også for ham. Han lavede aldrig ballade, men vi kunne trods alt ikke altid forsvare hans opførsel over for de andre gæster.” Jasmin læner sig lidt frem.

”Du siger, han kom flere gange om ugen? Hvor boede han så henne? Har han ikke en familie?” Receptionisten trækker på skuldrene. ”Jeg er ikke helt sikker på, hvor meget familie han har, men jeg tror, han kom her mest for det sociale. Her kommer en del mennesker, han kendte, og så købte han dagens middag i restauranten, når han overnattede en nat. Jeg tror, det nærmest var en form for ferie for ham at komme her. Hvorfor vil i for øvrigt vide noget om ham? Er det en af jeres venner?” Karl nikker til hende med et varmt smil.

”Ja, det kan man godt sige, vi kender ham på sin vis. Du har vel ikke hans telefonnummer eller adresse?” Receptionisten ser på Karl med et langt blik, der gør ham underligt til mode.

”Øh jo da, vi har ham i gæsteoversigten, men jeg ved ikke, om han er slettet.” Karl peger på hendes computer.

”Det er vel ikke sådan, at vi kan få det at vide?” Den unge kvinde ser eftertænksomt på ham.

”Det ved jeg søreme ikke. Vi udleverer normalt ikke den slags oplysninger om vores gæster. Men han er jo død, så det kan vel ikke skade.” Hun trykker på computeren og skriver noget ned på et stykke papir. ”Her er hans adresse og telefonnummer. Vil i besøge hans familie?”

Jasmin smiler stift. ”Vi vil aflægge et sidste besøg hos hans familie i respekt, men vi fik ikke hans adresse at vide af ham, da vi havde kontakt med ham sidste gang.”

”Åh, det er virkeligt betænksomt af jer. Men så håber jeg da, i kan bruge adressen.” Lige da de skal til at gå, ser hun endnu en gang på Karl med sine nøddebrune øjne.

”Sig mig du, hvad hedder du egentlig?”

”Øh, Karl,” mumler han forvirret, mens han betragter receptionisten. Hun er egentlig meget sød.

”Karl?” Hun betragter ham med hovedet lidt på skrå. ”Er du her fra byen?”

”Øh nej, jeg er turist fra København.” Hun ser nærmest skuffet ud.

”Men vi er på camping i Sæby,” skynder han sig at sige. Jasmin vinker til de andre, og de lister stille udenfor.

Der går yderligere fem minutter, før Karl kommer ud med et lille smil på læberne.

”Hvad så?” spørger Peter nysgerrigt. Karl går bare lige ud uden at se til højre eller venstre og standser først ved bilen, hvor han stirrer lige ud i luften. Jasmin lader en hånd vinke frem og tilbage foran Karl, der ser på hende med et lille smil.

”Hvad?” Hun fniser og giver ham et klem på armen.

”Karl min ven, jeg vil mene, du er blevet smaskforelsket!” Karl ser forvirret på hende.

”Forelsket? Føles det sådan? Jeg har det bare, som om jeg er på et godt syretrip. Kriller i maven og sådan. Men det føles godt!”

Lars aer Jasmin i nakken. ”Jeg kender selv følelsen,” mumler han og klapper Karl på skulderen. ”Fortæl mig så, hvad i aftalte!”

Karl sætter sig ind i bilen, mens han stadig har et fjernt udtryk i ansigtet. ”Hun kommer til Sæby i aften. Jeg tror vist nok, jeg inviterede hende på noget at spise.” Peter betragter ham i bakspejlet.

”Hvad sagde hun til det?”

”Hun sagde ja tak! Jeg forstod, hun har fri resten af ugen, da hun kun arbejder på deltid. Så vi får en gæst til aften.”

Lars ser på den håndskrevne seddel. Alexander Matisen. ”Det var pokkers. Han er vist halvt dansker! Han hedder Matisen til efternavn.” Karl knipser med fingrene og ser overrasket på ham.

”Matisen! Nu kan jeg pludselig huske det. Det er samme efternavn som ham, der havde min og Bents lejlighed tidligere. Ham her er måske i familie med den fyr, der boede i vores lejlighed?” Peter ser ud af forruden og kniber øjnene sammen.

”Det finder vi snart ud af, for her er adressen.”

”Hvad skal vi egentlig her?” spørger Bent. ”Skal vi bare vade ind i hans lejlighed?”

Jasmin trækker tøvende i læben. ”Det kan vi nok ikke, men vi kan jo banke på deroppe, for han bor jo sikkert med en dansker, når han har det efternavn. Vi skal jo bare have at vide, hvor boksen kommer fra.” Karl tramper stønnende op ad den sidste trappe til 3.

”Det burde forbydes at opføre bygninger på 4 etager uden elevator!”

Peter læser dørskiltet på døren. Alexander Matisen. De kan høre en klokke inde i lejligheden. Peter ringer på flere gange, men der er ingen, der svarer. En ung kvinde kommer op ad trappen på vej til etagen ovenpå, og Jasmin stopper hende med en håndbevægelse. ”Undskyld, men ved du, om Alexander har en kone eller kæreste?” Den unge pige ser rundt på dem med et lille smil.

”Det tror jeg ikke. Han bor alene, så vidt jeg ved.” Jasmin takker, og pigen ser nysgerrigt efter dem, mens hun går op til sin lejlighed. Et øjeblik efter lyder et smæk fra hendes yderdør. Peter ser med et skævt blik på Jasmin.

”Ok, frøken detektiv, det var så det eventyr.” Jasmin ser på døren.

”Hvad med om vi bare går ind i hans lejlighed?”

Karl giver et grynt fra sig. ”Hvordan? Du forventer måske, vi bare kan gå igennem en låst dør?” Jasmin rækker hånden ud og trykker håndtaget ned. Med et dæmpet klik åbner døren. Karl blinker et par gange. Jasmin skal lige til at gå frem, men Peter tager hende i skulderen, og han rømmer sig.

”Et øjeblik. Hvis vi går derind, er det en form for indbrud. Jeg er ikke lige typen, der begår noget ulovligt, så skal vi ikke lige tænke os om én gang til?” Karl betragter ham med sænkede øjenbryn, og uden et ord tramper han ind i lejligheden fulgt af Lars og Jasmin.

Peter ser op i loftet, før han følger efter. Lars lukker døren, og de ser sig om. Det er tydeligt, at det var en enlig, der boede i lejligheden. Der er meget rod rundt omkring, og der er en ubehagelig lugt i lejligheden, som om der ikke har været luftet ud i lang tid.

Peter klør sig oven i hovedet og ser ud over den rodede stue.

”Og så spørger jeg lige... Hvad pokker skal vi egentlig her?”

Jasmin slår ud med armene. ”Jeg har faktisk ingen anelse, men lad os se os omkring. Måske kan vi finde ud af, hvad han var for en person og måske finde ud af, hvor den lydboks kommer fra.” Lars løfter en hue, der er slængt over ryglænet på en stol.

”Det her er vist en politikasket,” mumler han, mens han holder den op. Karl ser hurtigt på den.

”Det kunne ligne sådan en. Måske har politiet været på besøg her på et tidspunkt?”

”Lars!” Jasmin kalder dæmpet men bestemt fra et andet rum.

Lars stikker hovedet ind i værelset, og han fløjter stille. Hele rummet er fyldt med computere langs de to vægge, hvoraf flere er tændte. Langs de andre to vægge er der elektroniske måleinstrumenter, monitorer og elektronik-løsdele.

”Hold da helt op,” udbryder han. ”Her er mere elektronik, end vi har på laboratoriet på universitetet!” Peter ser på en af computerskærmene, men rynker brynene. Det hele er skrevet på russisk. Lars har fået øje på en parabol midt på gulvet, der tilsyneladende bare peger skråt ind mod ydervægen.

”Hvad siger du Jasmin? Skal vi gætte på, den peger mod satellitterne nede ved ækvator?” Jasmin betragter retningen, som parabolen peger i.

”Jeg tror, du har ret, lige op mod den geosynkrone bane. Men det er ikke bare en normal satellitmodtager. Den er både til at sende og modtage med. Jeg har aldrig set den slags udstyr før.” Lars sætter sig på hug og betragter i stilhed elektronikken inde bag en åben låge.

”Jeg er nok ikke helt ved siden af, når jeg påstår, det er til satellitkommunikation. Og ud fra det elektronik her vil jeg gætte på, det er russisk militært isenkram.” Bent ryster på hovedet, mens han ser på Lars.

”Militær, russer, PET. Hvad bliver det næste? Det her er vist ved at blive lidt farligt. Hvad siger du, Karl?” Han ser sig tilbage og opdager, at Karl står stille som en stenstøtte. ”Hvad er der, Karl? Du ser ud, som har du set et spøgelse.” Han følger Karls blik og stivner brat. ”Du milde, det har du vist!”

På bordet midt i stuen står en sort plasticæske magen til den lydboks, de tidligere på ugen har sendt til politiet. Jasmin går langs væggene i teknikrummet og betragter det tekniske udstyr. Der er et vægskab, som hun nysgerrigt ser ind i, hvorefter hun træder to skridt baglæns. Hun synker en gang og vender sig om.

”Hvis i synes, det er træls at opdage den lydboks, så synes jeg lige, i skal komme herind.” Jasmin træder langsomt væk fra skabet, som hun åbner helt. Hele skabet er fyldt med hylder, fra bund til top. På hver hylde er der flere hundrede lydbokse, der er sorte og sølvfarvede. Karl ser bestyrtet på indholdet.

”Hold da helt kæft, det der er sgu da noget af en samling!”

Peter synker en klump, mens han betragter skabet. ”Jeg vil lige sige, at det der ikke er godt. Hvis lyden fra én lille boks måske kan få et diskotek til at falde sammen og ødelægge en magnet, hvad kan de der så ikke udrette? Jeg ved ikke med jer, men mon ikke det vil være en god idé at kontakte politiet nu?”

Lars hæver armen bestemt. ”Ikke nu, vi er på ferie, husker du! Jeg mener også, politiet skal have besked, men taler jeg for mig selv, hvis jeg mener, vi skal vente, til vi kommer hjem til København? Om ikke andet er ham russeren jo død, og der kommer nok ingen her lige med det første.” Karl og Bent skæver til hinanden, og Bent nikker.

”Enig! Vi har ferie, problemerne må vente til bagefter.” Karl tørrer sig over panden, mens han betragter skabet.

”Men jeg gad nu nok høre, om der er nogle gode lyde i dem der.”

Lars ser hurtigt på ham. ”Glem det! Vi skal ikke have noget at gøre med de tingester. Hvem ved hvilke ulykker, de kan lave?”

Karl nikker. ”Det kan du have ret i.” Han lader blikket glide hen over hylderne. ”Hvad mon forskellen er på de sorte og de sølvfarvede lydbokse?” Lars ser på boksene og tager en af de sølvfarvede ned fra en hylde. Bortset fra farven minder den uhyggeligt meget om den sorte boks, der var blevet afleveret til PET. Han vender den nysgerrigt i hånden og ser på bagsiden af den.

”Den er ikke magen til den boks, i havde, for denne har USB porten bagpå, fyldt. Der er mere hardware indeni.” Han trykker prøvende på en knap uden at forvente, noget vil ske.

Lars slipper knappen med et skuldertræk. Det ser ikke ud til, den har nogen reaktion. En underlig lyd får ham til at se op på væggen foran sig, og til sin forbløffelse ser han, hvordan væggen ind til stuen nærmest kollapser under sin egen vægt og endelig med et drøn vælter omkuld i en kæmpe støvsky. Peter ser forbløffet på Lars gennem det kæmpe hul i væggen og derefter ned på gulvet, hvor nogle store klumper beton ligger lige foran hans fødder.

”Hvad satan laver du! Er du ude på at få mig slået ihjel?” Lars fumler forvirret med boksen, mens han ser rundt i den kæmpe sky af støv, der langsomt daler ned på gulvet. Karl flår boksen fra Lars og lægger den ganske forsigtigt ned på et bord.

”Jeg ved ikke med jer, men det drøn har sikkert vækket alle folk og fæ her i opgangen, så jeg mener vi skal gøre som de små mandler.”

”Mandler?” Lars ser spørgende på ham.

Karl peger over skulderen mod yderdøren. ”De smutter!”

Heldigvis er der ingen, der ser efter dem, og de springer ind i Peters bil for at skynde sig væk. Jasmin ser i bakspejlet og er næsten sikker på, hun kan se en sky af støv følge efter dem ud fra opgangen.

”Det var slet ikke sjovt,” puster hun. Karl vender sig og ser med et vredt ansigtsudtryk på hende.

”Nej! Det var ikke sjovt, og nu håber jeg, du har fået stillet din nysgerrighed. Det var lige før, Peter havde stillet træskoene derinde! Det ville have været svært at forklare, hvordan han havde fået et tons beton og mursten i hovedet!” Peter ser hurtigt over skulderen på Lars, der er underligt stille.

”Det var faktisk ret skræmmende, det der, hvad pokker lavede du?”

Lars blinker lidt og ser på Peter. ”Ikke noget særligt, jeg trykkede på en knap på lydboksen, men der kom ikke nogen lyd fra den, så jeg troede ikke, der var batteri i den.”

”Det var der vist,” konstaterer Karl tørt. Jasmin ser på Lars, der er helt tavs, og hun skubber ham i siden.

”Vågn op fister, det var et uheld!” Peter gnider sig eftertænksomt på hagen, mens han ser ud på vejen.

”Det er nu godt nok underligt, vi ingen lyd hørte, jeg gad vide, om det er en del af forskellene på boksenes farver? At der måske er nogle, der virker med lyde, vi ikke kan høre?” Lars rækker en hånd over til Peter og åbner den. Indeni ligger et elektronikprint fra en lydboks.

”Måske kan du bruge det her print til at finde ud af noget?” Peter er næsten ved at torpedere en lygtepæl, da han drejer hovedet af led for at se på printet.

”Huggede du et print?” Lars trækker på skuldrene. ”Huggede er sådan et brutalt ord, jeg lånte det på vej ud fra lejligheden. Der er intet batteri på, så det kan ikke lave ballade. Karl og Bent ser på hinanden. Jasmin hoster en klump lakrids op, mens hun forsøger at sige noget mellem hosteanfaldene. Peter ser bestemt på dem.

”Det kan i glemme! De tingester er alt for farlige. Jeg er faktisk glad for det ikke er mig, der skal udsende en advarsel om, at der måske er farlig musik i omløb, når vi kommer hjem!” Lars nikker bifaldende.

”Det troede jeg, vi var enige om! Ikke mere musik med de tingester, de skal bare hældes i en kloak, begraves, brændes og skydes til månen. Kort sagt: De skal fjernes.”

”Hørt!” mumler Jasmin efter at have tygget sin lakrids igennem endnu en gang. Peter ser ud på landevejen, som dirrer under den brændende sol. Han får næsten lyst til en omgang grill.

”Hvad siger i gutter til en omgang grillmad nede på stranden i aften?” Karl peger på uret, der er tæt på aftenstid.

”Så skal du køre lidt hurtigere, hvis vi skal nå det, jeg får jo måske også besøg, må du huske på.”

Jasmin ser på ham med et nuttet smil. ”Er det den blide Karl, vi ser her? Så skal du måske til at lave vuggestuemusik i stedet for heavy metal og technomusik?” Bent ser forfærdet på hende.

”Er du vims i låget?! Så går jeg sgu solo. Ikke om jeg vil gå med til at lave Dansktop-musik.” Karl klapper ham beroligende på skulderen. ”Ikke i min tid kammerat, det er sgu for langt ude til min smag.”

Lars bøjer sig over til Jasmin og hvisker højlydt ”smag?” Karl ser skummelt på ham.

”Den kommentar hørte jeg godt! Du skylder en øl.”

Bent rækker en finger i vejret; ”Tuborg til mig, tak!”

Den 13. lydboks

Bjarne skriver sin rapport færdig og underskriver den, og efter at have lavet en kopi til eget brug afleverer han originalen til Jack Maroon.

”Tak for det, Bjarne, og hvis der er andet, hører du nok nærmere fra os. I mellemtiden kan du jo gøre mig en tjeneste og se, om der dukker nogle informationer op angående den sidste lydboks. Det kunne jo være spændende, hvis den også er her i landet.” Bjarne nikker afmålt, mens han betragter CIA-agenten.

”Det skal jeg gøre, det er jo ikke ligefrem legetøj de tingester. Men hvis jeg må stille et spørgsmål... Hvordan kunne noget så farligt overhovedet blive stjålet i første omgang?” Agenten ser i tavshed på ham og trækker så på skuldrene.

”Okay, du er jo clearet, så lad mig fortælle dig lidt om historien, sådan som jeg selv har fået den fortalt, da jeg selv blev sat ind i sagen, og hvordan jeg selv blev tilknyttet den. Det er åbenbart en fejltagelse, der ligger til grund for dette problem, vi har rodet os ud i. Oprindeligt var det ikke våbenforskning men grundforskning i lyd, der lå til grunde for disse lydbokse. De blev udviklet til at kunne manipulere med faste emner, nærmest som en form for lyd pincet, til at flytte ting rundt uden at berøre dem. Og der blev forsket i at få lyd til at virke som et bor til at banke huller med og den slags. Derfor blev de udviklet på et lavt prioriteret anlæg uden særligt megen sikkerhed. Der skete jo så bare det hen over tiden, at grundforskningen blev til mere avanceret lyd forskning, og den oprindelige lydboks kunne lidt mere end det, man havde planlagt fra starten. Den blev simpelthen færdigudviklet hen ad vejen, men den udvikling blev helt overset i systemet.

Det var faktisk først ved tyveriet, at nogen i Pentagon blev klar over, hvor farlige disse lydbokse var blevet. Lidt sent må man sige! Det er formodentlig enten en mellemøstlig spion eller en industrispion, der stjal boksene, men sandt at sige er der ingen beviser nogen steder. Indbruddet skete på et sted, hvor der ingen overvågning var. De fleste af boksene blev genfundet, da de blev sat til salg på en lokal basar i et arabisk kvarter. Det var vores held, at en FBI-agent var ude at handle på sin fridag. Han så en hel kasse af disse bokse på markedet, og han undrede sig over, hvad det var for nogle.

Eftersom der stod US-Army på dem, bad agenten indehaveren af salgsstedet forklare, hvor de kom fra. Tilsyneladende havde han fundet dem i en gyde, hvor de havde været efterladt i en kasse. Han mente, han måske kunne tjene lidt penge på dem uden at vide, hvad det var for nogle. Men der manglede 13 stykker, og kræmmeren sagde, han havde solgt dem på nær to stykker. Heldigvis havde han kvitteringer på køberne, og dem fandt FBI hurtigt med hjælp fra militærets ressourcer. De to manglende blev erklæret som tabt, indtil i fangede den der afhoppende, russiske agent tidligere i år. Det var vores held, at han snakkede for til gengæld at blive ladt i fred. Som gengæld for at lade ham gå oplyste han, at han gennem en kammerat i USA, en person med oprindelse i Iran, havde hørt om en sag, hvor et laboratorium var blevet bestjålet, og at noget af dette rov vist var sendt til Danmark for at blive videresolgt til en hemmelig industrispion her i landet. Jeg gætter i øvrigt på, at det var den industrispion, i havde under overvågning ved Karls lejlighed?”

Bjarne nikker. ”Det er korrekt, men vi missede ham! Han nåede at flygte, før vi fik fat i ham. Men vi fortsatte overvågningen for at se, om nogle af hans kontakter ville komme forbi lejligheden, hvilket ikke skete, før Karl og Bent flyttede ind.”

”Javel da. Men tilbage til lydboks-sagen... Ser du... Forståeligt nok ville efterretningstjenesten derhjemme ikke rigtigt kendes ved sagen til at begynde med. Men da din chef snakkede lidt med min chef om det, i havde fundet ud af, om at opfindelsen var fra et hemmeligt, amerikansk laboratorium, så blev jeg allerede dagen efter kaldt ind til en samtale og forelagt hele historien. Eftersom jeg har lært dansk, mente min chef, jeg måtte være perfekt som operationsagent her i landet. Og resten er jo, som man siger, historie.”

Bjarne ser over på døren, hvorpå et par solide dunk lander.

”Kom ind!” Søren stikker hovedet ind men stopper, da han ser Jack og vinker Bjarne over til sig. Han følger med udenfor, hvor de snakker sammen et øjeblik. Da han vender tilbage til kontoret, står han stille et øjeblik, mens han klør sig på hagen og lader sine øjne scanne ned over et edderkoppespind i hjørnet, hvor en flue fortvivlet prøver at undgå at blive til en middagsret. Han har med vilje aldrig fjernet det spind, da det fjerner de fluer, der forvilder sig ind på hans kontor. ”Jeg tror, jeres 13. lydboks er fundet.”

*

Peter har omsider fået varmet grillen tilstrækkeligt op til, at han tør smide bøfferne på, og de begynder straks at syde i den intense varme.

”Hvornår kommer din date, Karl?” Karl ser nervøst på sit ur.

”Hun burde faktisk have været her nu, men hun kan måske ikke finde os? Trods alt er det en stor plads.” Jasmin klapper ham på skulderen.

”Bare rolig, hun kommer sikkert nok, hvis hun har lovet det. ”Karl smiler skævt.

”Du ved, jeg aldrig har haft en kæreste!” Peter ser op fra grillen, mens han betragter Karl. Han har heller aldrig haft en kæreste, og han aner heller ikke, hvordan han vil reagere første gang en pige vil se på ham. Med et suk vender han bøfferne og ser ud over havet. Mon han nogensinde vil finde en pige? Hans liv er så anderledes, så forvirrende, uden noget at holde i, ja en gang imellem med en nærmest psykotisk livsstil. Så langt tilbage i tiden han kan huske, har hele hans liv drejet sig om teknik, jura og videnskab, og han er pokkers god til det. Piger? Tja, det er nok det eneste, han ikke kender til og det eneste, han egentlig gerne vil prøve, men ikke ved hvordan. Og hvad hvis han finder en? Hvad skal han snakke om? Og hvordan vil det være? Og hvor finder han en? Endnu en gang giver han et opgivende suk fra sig. Typisk hans liv; et liv i en nørds skal med en kunstig personlighed. Lyden af hans suk får Lars til at se på hans fjerne øjne.

”Er der noget galt, Peter?” Peter blinker og ser på ham.

”Nej, nej du, jeg fik bare lidt røg i øjnene.” Peter ser hurtigt ud over vejen, for der er en, der ligner...

”Karl, er det ikke hende, der går der?” Karl rejser sig hurtigt og småløber ud på vejen. Bent ser måbende efter ham.

”Han løber jo!” Lars ser hovedrystende efter ham.

”Meget anderledes. Det er ikke tit, man ser ham have travlt.” Karl viser hende over til de andre, og hun smiler lidt usikkert til dem. ”Davs igen, jeg hedder Anette. Vi blev vist ikke præsenteret ordentligt i Frederikshavn.” Karls venner præsenterer sig efter tur, og han ser i stilhed på hende. Han ved ikke hvorfor, men han bliver dejligt opstemt bare af at betragte hende. Hendes gule hår, de brune øjne, måden hun går på, det hele er flot. Peter stikker hovedet hen til ham.

”Stik tungen ind, du savler!” Karl ser et øjeblik forvirret på Peter, der smiler og blinker med det ene øje. Karl blinker tilbage med et smil. Jasmin betragter Anette med et hurtigt blik, da hun sætter sig ved siden af hende og lægger sin taske fra sig.

”Flot bluse!” Anette ser på hende med et smil.

”Tak. Din er heller ikke værst.” Lars læner sig over til Karl.

”Nu er de helt væk resten af aftenen, typisk kvinder at snakke tøj.” Karl når ikke at svare, før Peter siger, at bøfferne er færdige.

Karl ser på grillen, og han undrer sig over, hvordan han har kunnet undgå at dufte de saftige bøffer, som drypper kødsaft ned i grillen.

”Jeg må være syg, når jeg ikke duftede dem der,” mumler han til Lars. Lars griner stille til ham.

”Nej du, ikke syg, bare forelsket. Jeg kan fortælle dig, at da jeg faldt for Jasmin, drak jeg en halv danskvand, før det gik op for mig, at min cola var smagløs.”

Karl ser med væmmelse på ham. ”Danskvand? Det modbydelige skidt?”

Lars nikker med et krampagtigt smil. ”Jep! En danskvand. Jeg drak af den forkerte flaske uden at bemærke det.” Karl ryster lidt på hovedet, mens han betragter Anette og Jasmin. De to ser allerede ud til at være de bedste venner og har hevet billeder frem fra deres punge. Lars skæver til billederne, og han håber, dem Jasmin viser frem, ikke er alt for pinlige. Anette betragter ham pludseligt med et spøjst grin, hvorefter hun straks ser ned i billederne igen. Lars ruller med øjnene og ser op i luften.

”Forkert igen, gamle dreng,” mumler han. Karl ser på ham, mens han forsøger at få to bøffer til at ligge oven på hinanden.

”Hvad mumler du sådan over?” Lars nikker over mod bålet.

”De udveksler billeder, og jeg tror, Jasmin lige har vist et billede af mig i en pinlig situation. Anette så lidt underligt over på mig.”

Karl støder ham i ribbenene. ”Åh, pyt du, hvad kan hun have, der kan gå dig på?”

Lars ser hurtigt over mod bålet, hvor Jasmin og Anette har rejst sig op.

”Tja,” mumler han, mens han tænker tilbage på utallige, pinlige episoder, han kunne knække tæer over dagen efter. Anette går tæt forbi ham og mumler ham i øret. Lars bliver ildrød i ansigtet, og han ryster med sin tallerken. Karl ser nysgerrigt på ham.

”Hvad sagde hun?” Lars ser i tavshed på ham et øjeblik.

”Du ved nok den der fest sidste år nede ved sundet?” Karl ser spørgende på ham.

”Det var sidste ferie, hvad er der med den?” Lars grynter dæmpet med et blik over mod Anette.

”Hvis nu jeg siger øl, vin, musik og nøgenbadning, hvad siger du så?” Karl ser hurtigt efter Anette, der står ved grillen.

”Avs, det var hurtigt, hun så noget intimt. Men æh, jeg var da også med til den fest sammen med jer andre?”

Lars nikker til ham med et sygt smil. ”Det ved jeg!” Karl falder helt sammen, mens han fortabt ser på ham.

”Du vil da ikke fortælle mig, at Jasmin har rendt rundt med nøgenbilleder af os alle sammen i hendes pung? Og dem har hun vist Anette?”

”Jep! Du skulle have hørt den kommentar, hun kom med om mig, om visse legemsdele...”

Et øjeblik efter kommer Anette over til Karl, hvor hun sætter sig med en ordentlig tallerken grill guf. Hun ser nysgerrigt på dem.

”Hvad er der med jer to? I ser lidt røde ud i hovederne.”

*

”Den sidste lydboks, hvor er den?” Jack ser ivrigt på Bjarne.

”Politiet har fået en henvendelse angående en episode i en beboelsesejendom i Frederikshavn. Den patrulje, der reagerede på opkaldet, fortæller om en lejlighed, der tilhører en sømand, der for nylig er fundet død på havnen. Der er ikke nogen, der har fundet hans familie endnu, så lejligheden er forseglet.” Jack ser afventende på ham.

”Ja?” Bjarne trækker vejret og fortsætter.

”Sømandens navn er Matisen, Alexander Matisen. Det efternavn er magen til det han havde, ham den tidligere ejer af den lejlighed her i København, der nu er beboet af de unge, der har lavet musik baseret på de lyde, jeres lydboks kan fremstille, og den samme lejlighed hvor vi har haft en industrispion under observation.” Jack ser forvirret på ham og klør sig i nakken.

”Og hvad har det præcist med den 13. lydboks at gøre?”

”Måske intet, men mine instinkter fortæller mig, at der kan være et spor. Det lyder for mystisk, at det samme efternavn popper op to steder, hvor der er ballade. Om ikke andet rapporterer politiet, at da de blev lukket ind i hans lejlighed, opdagede de to ting. Først at der var blevet blæst et hul i en væg inde i lejligheden, det er nok det drøn, der er årsagen til, at politiet blev tilkaldt, og dernæst at der er masser af dokumenter og udstyr. Det er derfor, de kontaktede PET og ikke bare selv ordnede sagen. De formoder, der er spionage med i spillet.” Jack tager en mobiltelefon frem fra lommen og trykker et nummer ind.

”I PET-folk, hvor mange er I?” Bjarne ser spørgende på hans mobiltelefon.

”Hvad mener du?” Agenten peger på ham med mobiltelefonen.

”Hvis du har ret, så vil jeg gerne have det undersøgt hurtigst muligt. Jeg bestiller et fly med det samme.”

”Et fly? Jamen, vi er jo ikke helt sikre, det er bare en formodet mistanke.” CIA-agenten betragter ham med et køligt smil.

”Okay, Bjarne, mistanke eller ej. Om 10 minutter tager jeg ud til lufthavnen, og til den tid skal jeg have dit svar. Det kan godt være lidt kedeligt at sidde alene i et lille fly en times tid, men så igen, jeg forstår, at der er lidt varmt ude på landevejen selv på denne tid af dagen. Hvor lang tid tager det at komme op til det nordlige Danmark med en bil? 5-6 timer? Til den tid er det også meget sent.” Han giver et lille blink, da han går ud fra Bjarnes kontor uden at lukke døren efter sig. Søren stikker hovedet indenfor.

”Hvad så? Har vi fri fra arbejde eller hvad?” Bjarne ser ud af vinduet, hvor solen skinner hedt fra en næsten skyfri himmel.

”Han er modbydeligt ond,” mumler han. Søren ser spørgende på ham. Bjarne vender sig om og ser på ham.

”Vi arbejder over i dag, ring lige nedenunder efter et par folk mere, og så må du hellere selv finde en tandbørste og noget skiftetøj. Vi overnatter i Frederikshavn i nat. Jeg ved ikke med dig, men hvad vil du helst? Køre 6 timer i vognen og ankomme i nat eller flyve en times tid?” Søren vender sig hovedrystende om på hælen for at ringe.

”Fly? Hvis bare jeg vidste, hvad der sker omkring mig.”

*

Anette skubber sin tallerken fra sig med et tilfreds suk og betragter de andre omkring bålet. ”Hvad så, Karl, lad mig høre lidt om, hvad du egentlig er for en fyr?” Karl synker en stor slurk øl, mens han i stilhed betragter hende.

”Hvad vil du høre om?”

”Åh, sådan lidt af hvert, jeg er notorisk nysgerrig.” Karl rømmer sig lidt, mens han samler tankerne.

”Okay, jeg er 26 år gammel og er professionel musiker sammen med Bent. Vi driver sammen instrumentalbandet Dr. Brisko. Jeg har en ejerlejlighed sammen med Bent i København, har en ældre kassevogn og en udmærket bankbog. Jeg har engang været medlem af en motorcykelklub, og min hobby, ud over musik, er at samle på modeller af motorcykler. Jeg har aldrig haft en kæreste og elsker stærk mad. Det var vist mit liv meget kort fortalt.”

Anette betragter ham med et smil. ”Dr. Brisko? Er det ikke det band, der laver den forfærdelige larmemusik, der bliver spillet overalt lige for tiden.” Jasmin hoster en bid af sin bøf ud i sandet, og Lars sluger et forpint host. Karl ser over mod dem med et dræberblik. ”Tja, det er livlig musik, det vil jeg da indrømme.” Anette ser skævt på ham.

”Jeg vil snarere kalde det destruktivt for ens hørelse. Men det er da fint at danse til på diskotekerne.” Jasmin ser forbavset på hende. ”Danse? Til de rytmer? Man skal da være mere end fuld for at kunne det.” Anette smiler til hende og blinker med det ene øje.

”Ja, det hjælper faktisk gevaldigt at drikke 5 øl, før man forsøger.” Karl skuler til Bent, der er kommet over til ham.

”Hvad siger du, Bent? Hjælp mig lidt her, de damer er ved totalt at sable vores musik ned.” Bent trækker på skuldrene.

”Forskellige personer har forskellig smag, sådan er det bare.” Anette klapper Karl på skulderen.

”Jeg er ked af det, men jeg er mere til pop og rock, om end jeg er beæret over, at det lige er jer af alle mennesker i Danmark, jeg er stødt ind i.” Hun rejser sig op og ser ud over vandet, hvor aftensolen blinker varmt.

”Ikke for at fornærme dine venner, men skal vi ikke gå en lille tur for os selv? Så kan du også lære lidt om mig.”

Lars ser efter Anette og Karl på deres vej mod stranden.

”Han er godt nok kommet ud for en udfordring her. Mon det vil ændre på vores forhold, at han pludselig har fundet en mulig kæreste?”

Jasmin trækker på skuldrene. ”Det er ikke til at vide, jeg har desværre mistet nogle af mine veninder og venner, når de har fundet en kæreste.” Peter har stillet sig ved siden af dem og hørt den sidste sætning.

”Også mig,” siger han lavmælt. ”Jeg har mistet flere venner gennem årene. Det er, som om nogle higer efter at finde en kæreste, nogle kortslutter fuldstændigt og smider alle forbindelser til vennerne, og nogle tænker pludselig kun på at få børn og slå sig ned. Det kan godt gå galt, når der pludseligt er en kæreste inde i billedet.” Jasmin skæver til ham og lægger en arm over hans skulder.

”Er det årsagen til, du aldrig har fundet en kæreste? Er du bange for, hvad der kan ske? Jeg forstår dig ikke, Peter, for er du aldrig alene i de sene aftensstunder? Og hvordan med et sexliv og kærlighedsliv?” Peter skærer en grimasse, mens han ser på hende.

”Jeg er på mange måder udmærket tilfreds med det liv, jeg lever nu, men ok, når du spørger så direkte. Ja, jeg er nok lidt af en kujon, jeg aner ikke, hvad der vil ske, hvis jeg søger efter en pige. Jeg har mange gange været lige ved at lægge en annonce ud på internettet, men har altid tøvet i sidste øjeblik. Jeg er nok nervøs for, hvad der kan ske. Og du siger noget med kærlighedsliv? Tja, jeg har vist intet. Jeg er nærmest altid forvirret af mine følelser, så jeg har vel lukket lidt af. Og med hensyn til sex? Tja, jeg kan sige ligeud, at jeg heldigvis aldrig har været desperat nok til at besøge en luder eller sådan. Men jeg får da udført en masse håndarbejde.” Jasmin undertrykker et fnis. Lars ser på ham med et undersøgende blik.

”Du skal ikke til en psykolog eller sexolog eller sådan noget? Jeg tror sgu, du har leget for meget med computere eller læst for meget tør jura. Måske er det derfor, du ikke kan med kvinder, du mangler simpelthen noget i din opdragelse!”

Peter ser tænksomt på ham. ”Jeg har selv overvejet det nogle gange, men er kommet frem til, at det er unødvendigt. Jeg er bare lidt usikker på nogle ting, det er det hele. Og en dag finder jeg vel også en kæreste.” Jasmin betragter Peter nogle sekunder i den pludselige tavshed.

”Skal jeg hjælpe dig med at udfylde en internetside med din profil? Så kan det være, at en stakkels enlig pige pludselig dukker op og kan lide dig.” Peter ser granskende på hende.

”Mener du det der? Vil du hjælpe mig?” Jasmin kysser ham på kinden og giver hans skulder et dask.

”Selvfølgelig du, hvad har man venner til.” I tavshed ser de ud over vandet, og med mellemrum roder Peter i bålet med en kæp.

”Karl og Anette har ellers været væk længe, hvad mon de laver?” Lars ser på Peter, mens han aer Jasmin i nakken. Hun spinder stille ved hans kærtegn.

”De skal vel finde ud af, hvem hinanden er. Det kan godt tage lidt tid,” mumler han døsigt. Peter skæver fra Jasmin til Lars.

”Det kan du vel have ret i,” mumler han stille, mens han i smug betragter Lars' hånd, der stadig aer Jasmin i nakken.

Karl kommer tilbage et øjeblik efter, alene. ”Har vi stadig nogle øl tilbage?” Lars kaster to øl til Karl, der elegant griber dem med sine store næver.

”Takker. Vi går lige lidt for os selv, det kan godt tage lidt længere tid, før vi kommer tilbage. Jeg er ret nysgerrig efter at finde ud af mere om hende, og hun snakker bare hele tiden. Men kors hvor er hun sød.”

*

Bjarne ser ud af vinduet, mens flyet lægger an til landing på en græsmark lige uden for Frederikshavn. Han forstår stadig ikke, hvordan pokker en godkendelse til at lande her er kommet frem så hurtigt. Han skæver til CIA-agenten ved siden af piloten, mens han får en idé om, at der må være mere bag den agent end som så. To betjente venter på dem, da de stiger ud af flyet.

”Chefkriminalinspektør Bjarne?” Bjarne nikker til manden.

”Det er mig.” Betjenten ser nysgerrigt på ham og rækker et par bilnøgler frem til ham.

”Jeg forstod, i skal have et par anonyme biler. Vi har skaffet en rød Ford og den blå Volvo der.” Bjarne betragter de to biler og beslutter sig for Volvoen. I det mindste minder den om de biler, han og hans folk er vant til at køre i. Han peger på den ene betjent. ”Vi får brug for en guide, så én af jer må tage med os.” De to betjente taler lidt sammen, og den ene løfter hånden.

”Jeg tager med jer, min makker skal hente sit barn om et kvarter på banegården.” Bjarne nikker til ham og ser på Jack og Søren.

”I to kommer med mig, og de øvrige følger efter i Forden.” Jack nikker bare, mens han taler dæmpet i sin mobiltelefon. Søren betragter Volvoen med rynkede bryn. Det er en ældre sag, der sikkert vil bryde sammen ved den mindste biljagt.

”Jeg er sgu glad for, at vores dage med bilræs og jagt på lommetyve er overstået,” brummer han, mens han åbner fordøren. Bjarne tager en dyb indånding, mens han ser ud over byen og op mod Cloos tårnets antenner, der lige kan skimtes på en fjern bakketop.

”Helt enig. Vi er sgu blevet for gamle til den slags.”

Jack klapper sin mobiltelefon sammen og ser på Bjarne. ”Det ser ud til, at dit instinkt havde helt ret. Lige før vi fløj fra København, ringede jeg til ambassaden for at få hjælp. De har handlet hurtigt og har allerede fået en besked igennem jeres hierarki og har fået fat i en dame, der både er russisk tolk og elektronikekspert. Hun var meget belejligt på besøg nede på flådestationen her i byen. Hun er allerede ankommet til lejligheden. Og ud fra det, hun siger, lader der til at have foregået en form for spionageaktivitet i den lejlighed, så det bliver spændende at se, hvad hun har fundet.” Bjarne skæver til Søren.

”Dette kan vist udvikle sig til en større sag, hvis der er spionage involveret i sagen.”

Få minutter senere ankommer de til lejlighedskomplekset, hvor der er lavet en afspærring af opgangen. Masser af nysgerrige folk er stimlet sammen uden for afspærringen for at se, hvad der foregår. Bjarne ser irriteret på forsamlingen. Det er typisk for det normale politi at afspærre et gerningssted, men de gule bånd virker som en sugende magnet på folk.

”Hvorfor pokker har de ikke lavet det diskret,” mumler han til Søren. Søren ser også gnavent på forsamlingen. Han er udmærket klar over, hvem der bliver sat til at fjerne politifolkene og afspærringen. Bjarne vender sig mod ham, men han når ikke at åbne munden, før Søren afværgende holder en hånd op.

”Jeg ved det, jeg skal nok ordne det.” Bjarne ser efter Søren med et smil, da han stiger ud af bilen. Det har sine fordele at have en god makker, man har arbejdet sammen med i så mange år. Han går op ad trappen til lejligheden, hvor en enlig betjent står vagt ved indgangen. Det er tydeligt, at beboeren må have været single, for der er en uorden i lejligheden, der minder ham om en teenagers værelse. Samtidig er der en underlig ubestemmelig lugt, der får ham til at rynke på næsen. Sikken stank, her trænger til at blive luftet ud, tænker han. En yngre kvinde tager imod ham med et smil.

”Hej, jeg hedder Louise, er det dig, der hedder Bjarne?” Han nikker til hende og rækker hånden frem.

”Det er mig. Jeg forstod, der er lidt sager her i lejligheden, der skal efterses?” Louise giver et grin fra sig.

”Mon ikke! Kom med ind i stuen, så skal du bare se.” Søren og Jack kommer i det samme ind, og efter en hurtig hilsen til Louise følger de med ind i stuen. Bjarne giver et forbavset grynt fra sig, da han ser på væggen. Det halve af væggen er væltet ud inde fra et tilstødende værelse og ligger knust ud over stuegulvet. Søren ser forbløffet på murbrokkerne.

”Ja, så tror da pokker, der er nogen, der har tilkaldt politiet, det må have lydt som en mindre bombe, da det der faldt sammen!”

Louise peger ind mod det lille værelse. ”Hvis i synes, det der er spændende, så bare vent, til i ser, hvad der er derinde!” Bjarne går frem i døråbningen, hvor han forbavset stopper op. Sidste gang han så noget, der mindede om dette, var i en James Bond film. To vægge er fyldt med computere, og et arbejdsbord op mod den væltede væg er fyldt med elektroniske komponenter og måleinstrumenter. Søren har samlet en kasket op, der er smidt på en stol i stuen, og han ser på betjenten i forgangen.

”Er det her din kasket?” Betjenten ryster på hovedet.

”Nej, den hang der, da vi kom, det er ikke en af vores.” Søren drejer den et par gange og smider den fra sig, før han går med ind i værelset. Louise peger på en computerskærm, der står tændt. Den viser hele tiden nye tal og grupper af tekst, der kommer og går.

”Hvis jeg læser disse informationer korrekt, er det en form for kodemodtager, der er koblet på en kommunikationssatellit.

”Jeg har set denne slags udstyr før i USA i forbindelse med en efterforskning mod en af topcheferne i CIA, der blev fanget efter at have spioneret for Rusland i mange år. Så jeg kan med bestemthed sige, at dette er velegnet som spionudstyr. Det andet udstyr her i lokalet er beregnet til elektronikudvikling - endda noget avanceret noget, ser det ud til. Det udstyr, jeg kan genkende, er et røntgenapparat, en microætser, en skyggemaskebrænder og diverse andre instrumenter. Men de ting, der er fremstillet, forstår jeg ikke formålet med,” hvorefter hun tager en ting fra et bord og vender sig mod dem.

Bjarne står ved siden af Jack, og han mærker et gisp i ham, da Louise holder en lille plastikæske op. Helt afgjort en lydboks, den 13. udgave. Bjarne giver et lille udbrud fra sig, og Louise ser spørgende på ham.

”Kender du dette udstyr?” Bjarne når ikke at svare, før Jack griber ham i armen, og han forstår, han ikke skal sige for meget.

”Øh ja, men det er fortroligt. Vi har ledt efter den der i et stykke tid, så vi er glad for, du har fundet den.” Louise ser forbavset på ham.

”Den? Jamen, hvad så med dem her?” Hun går over til et stort hjørneskab, som hun åbner. Det er fyldt med lydbokse fra top til bund magen til den, hun står med. CIA-agenten taber sin mobiltelefon på gulvet, og Bjarne stivner ved synet. Søren betragter skabets indhold. Han har hørt om de bokse fra Bjarne, men han er ikke blevet sat helt ind i, hvad de kan udrette.

”Du, Bjarne, ud fra hvad jeg har hørt fra dig, så troede jeg ikke, de tingester blev lavet i Danmark?” Bjarne ryster lamslået på hovedet. ”De bliver overhovedet ikke lavet nogen steder i Danmark, men æh... Det skab er sgu fyldt af dem!” Jack Maroon samler sin telefon op og skynder sig udenfor. Bjarne sunder sig hurtigt og tænker sig om.

”Søren, vi skal have fat i chefen, vi må informere ham hurtigst muligt. Situationen er lige pludselig blevet alvorlig.” Louise ser spørgende på dem.

”Hvad er der med de tingester her? Bjarne ser eftertænksomt på hende, mens han rykker Søren i armen.