Selma Lagerlöf:

 USYNLIGE LÆNKER 

 Anden Udgave 

KØBENHAVN – KRISTIANIA

GYLDENDALSKE BOGHANDEL

1913

(LFL's Bladfond 2008)

Digitaliseret af SFA-89 2011

EN FALDEN KONGE 

LEGENDEN OM FUGLEREDEN 

LILLE RUSTER 

NYAARSMORGEN I DET NY AARHUNDREDE 

SKOVGANGSMÆND 

STENDYSSEN 

REORS SAGA 

TALE THOTT 

MAMSEL FREDRIKA 

EN FISKERKONES ROMAN 

MODERS PORTRÆT 

MORBRODER RUBEN 

ROMERBLOD 

I VINETA 

MELLEM SLYNGROSERNE 

EN FALDEN KONGE

„Mitt var fantasiens rike ; nu är jag en fallen kung."   

Snoilsky.

DET ramlede paa Stenbroen, Træskoene klaprede i urolig Takt. Gadedrengene skyndte sig afsted. De klaprede, de fløjtede. Del gik i Galop. Husene rystede. Fra Gyderne kom Ekkoet farende frem som en Lænkehund af sit Hus. Det klaprede, det klaprede.

Ansigter viste sig i Vinduerne. Var der sket noget? Var der noget paa Færde? Larmen trak ud ad Forstaden til. Tjenestepigerne løb den Vej, efter Gadedrengene. De slog Hænderne sammen og raabte: „Gud fri og bevare os! Er det Mord, er det Brand?" Ingen svarede. Træskoenes Klapren hørtes langt borte.

Bagefter Pigerne kom Byens vise Matroner løbende. De spurgte: „Hvad er der paa Færde nu midt om Formiddagen? Er det Bryllup? Er det Begravelse? Er det Brand? Hvad bestiller Taarnvægteren? Skal hele Byen brænde, inden han begynder at klemte?"

Hele Skaren standsede foran Skomagerens lille Hus ude i Forstaden. Det lille Hus med Vinløv om Døre og Vinduer, og nedenfor Vinløvet, mellem Gaden og Huset, en alenbred Have. Lysthus af Straa, Buskadser for en Mus, Gange for en Kattekilling. Alt indrettet paa bedste Maade. Ærter og Bønner, Roser og Lavendler, en Haandfuld Græs, tre Stikkelsbærbuske og et Æbletræ.

Gadedrengene stod nærmest, kiggede og hviskede. De blanke, mørke Ruder tillod ikke Blikket at komme længer end til de hvide, hjemmegjorte Gardiner. En af dem hængte sig fast i Vinranken og trykkede Ansigtet mod Ruden. „Hvad ser du?" hviskede de andre. „Hvad ser du?" Skomagerværkstedet og Skomagerstolen, Blanksværtedaa-ser og Læderbundter, Læste og Pløkke, Ringe og Remme. „Ser du ingen Mennesker?" Jo, Svenden, som bagflikker en Sko. „Ingen andre, ingen andre?" Store sorte Fluer flyver henover Ruden og gør hans Syn usikkert. „Ser du ingen andre end Svenden?" Ingen andre. Mesterens Stol staar tom. Han saa efter en, to, tre Gange: Mesterens Stol var tom.

Skaren stod stille, undrede sig og spekulerede. Det var altsaa sandt. Den gamle Skomager var løbet sin Vej. Ingen vilde tro det. De stod og ventede paa et Tegn. Katten kom ud paa det skraa Tag. Den spærrede Kløerne ud og lod sig glide ned mod Tagrenden. Spurvene flagrede omkring og skreg, fuldstændig hjælpeløse.

En hvid Hanekylling tittede frem bag ved Huset. Den var næsten voksen. Kammen skinnede rød som Vinløvet. Vingefjerene begyndte at skyde frem af Dunet. Den kiggede og spejdede, galede og kaldte. Hønsene kom, en Række hvide Høns i fuldt Løb; de rokkede med Kroppen, de baskede med Vingerne, de gule Ben gik som Trommestikker. De hoppede ind imellem Ærterisene. Der opstod Slagsmaal og Skinsyge. En Høne flygtede med en fyldt Ærtebælg. To Haner huggede den i Nakken. Katten opgav Spurverederne og saa til. Bums, der faldt den ned midt i Flokken. Hønsene flygtede i en lang bølgende Række. Folk tænkte: „Ja, det maa være sandt, at Skomageren er løbet sin Vej. Man kan se paa Katlen og Hønsene, at Husbond er borte."

Forstadsgaden med de mange Huller i Brolægningen, sølet som den var af Efteraarsregn, genlød af Stemmer. Portene stod aabne, Vinduerne blev lukket op og i. Folk stak Hovederne sammen til forundret Hvisken. „Han er løbet sin Vej!" Folk hviskede, Spurve skreg, Træsko klaprede: Han er løbet sin Vej. Den gamle Skomager er løbet sin Vej. Det lille Huses Ejer, den unge Kones Mand, det søde Barns Fader. Han er løbet sin Vej. Hvem kan for-staa det? Hvem kan forstaa det?

En Vise lyder saadan: „Gammel Mand i Huset; ung Elsker i Skoven; Hustru, som flygter; Barn, som græder; Hjem uden Kone." — Visen er gammel. Den er sungen mange Gange. Alle forslaar den.

Dette var en ny Vise. Den gamle Mand var gaaet sin Vej. Paa Bordet i Værkstedet laa hans Erklæring om, at han aldrig agtede at komme tilbage. Ved Siden af havde der ogsaa ligget et Brev. Det havde hans Hustru læst, men ingen andre.

Den unge Kone sad i Køkkenet. Hun tog sig ikke noget for. Nabokonen gik frem og tilbage, bragte geskæftig alt i Orden, satte Kopper frem, lagde Brænde paa, klippede Flynderskind af til at klare Kallen med, græd saa smaat og tørrede Taarerne med Karkluden.

Nabolagets kloge Madammer sad stive langs Væggene. De vidste, hvad der passede sig i et Sorgehus. De holdt Tavsheden vedlige, holdt Sorgen vedlige. De havde taget sig en Fridag for at trøste den forladte Hustru i hendes Sorg. Grove Ilænder laa stille i Skødet, vejrbidt Hud var furet af dybe Rynker, tynde Læber blev knebne sammen over tandløse Kæber.

Den unge Kone sad blandt de bronzefarvede, skær og lys, med et fromt Dueansigt. Hun græd ikke, men hun skælvede. Hun var saa bange, at Angsten var nærved at dræbe hende. Hun bed Tænderne sammen, for at ingen skulde høre, hvor de klaprede. Naar der hørtes Trin, naar der blev banket paa Døren, naar der blev talt til hende, for hun sammen.

Hun sad med Mandens Brev i Lommen. Snart tænkle hun paa een Linie af det, snart paa en anden. Der stod:

„Jeg kan ikke længer holde ud at se paa jer to." Og paa et andet Sted: „Jeg har nu faaet Vished om, at du og Eriksson har i Sinde at flygte." Og senere: „Du skal ikke gøre det, thi Folks Bagtalelse vil gøre dig ulykkelig. Jeg skal gaa min Vej, saa kan du blive skilt fra mig og blive ordentlig gift. Eriksson er en flink Arbejder og kan sagtens forsørge dig." Og længere nede: „Lad Folk sige om mig, hvad de vil. Jeg er tilfreds, naar de bare ikke tror noget ondt om dig; thi det kunde du ikke bære."

Hun kunde ikke forslaa det. Hun havde ikke haft i Sinde at bedrage ham. Om hun nu ogsaa gerne talte med den unge Svend — hvad kom det Manden ved? Kærlighed er en Sygdom, men ikke til Døden. Hun havde haft i Sinde at bære det Livet igennem med Taalmodighed. Hvor havde Manden udfundet hendes hemmelige Længsel?

Det gjorde hende ondt for ham. Han maatle have spejdet i Angst og Bæven. Han havde grædt over sin Alderdom. Han havde raset over den unges Kræfter og Mod. Han havde skælvet ved Hvisken, ved Latter, ved Haand-tryk. I febersygt Vanvid, i tænderskærende Skinsyge havde han gjort det, som endnu ingen Ting var, til en hel Bortførelseshistorie.

Hun tænkte paa, hvor gammel han maatte have været i Nat, da han gik. Hans Ryg var bøjet, hans Hænder skælvede. Lange Nætters Kval havde gjort ham saadan. Han var gaaet sin Vej for at slippe for denne Tilværelse fuld af hidsende Tvivl.                                                ,

Hun mindedes en anden Linie af Brevet: „Det er ikke min Mening at bringe dig i Folkemunde. Jeg har altid været for gammel til dig." Og saa en til: „Du skal altid være agtet og æret. Ti blot selv, saa falder al Skammen paa mig."

Den unge Kones Angst blev større og større. Var det muligt, at Mennesker saadan lod sig bedrage? Kunde det lade sig gøre ogsaa at lyve overfor Gud? Hvorfor sad hun i sit Hus, beklaget som en Moder i Sorg, hædret som en Brud paa Bryllupsdagen? Hvorfor er det ikke hende, som er hjemløs, venneløs, foragtet? Hvor kan noget saadant ske? Hvor kan Gud saaledes lade sig bedrage?

Over den store Dragkiste hang en lille Boghylde. Øverst oppe paa Hylden stod en stor Bog med Messingspænder. Indenfor Spænderne fandtes Fortællingen om en Mand og en Kvinde, som løj for Gud og Mennesker. „Hvem har indgivet dig, Kvinde, at du skulde gøre noget saadant? Se, de unge Karle ere udenfor Døren, og de skulle udbære dig."

Kvinden stirrede paa Bogen, lyttede efter de unge Karles Skridt. Hun skælvede ved hver Banken, gøs ved hvert Fodtrin. Hun var rede til at staa op og bekende, rede til at falde ned og dø.

Kaffen var færdig. Kvinderne gled højtideligt henimod Bordet. De skænkede i Kopperne, tog hugget Sukker i Munden og begyndte at slubre den koghede Kaffe i sig, stille og højtideligt, Haandværkerkoneme først, Arbejderkonerne sidst. Men den unge Kone saa ikke, hvad der foregik. Hun var ude af sig selv af Angst. Hun havde et Syn. Midt om Natten sad hun ude paa en nypløjet Mark. Bundt om hende sad store Fugle med stærke Vinger og spidse Næb. De var graa, næppe til at skelne fra den graa Mark, men de vogtede paa hende. De holdt Dom over hende. Paa een Gang fløj de op og sænkede sig ned over hendes Hoved. Hun saa deres skarpe Kløer, deres hvasse Næb, deres baskende Vinger komme nærmere og nærmere. Det var som en dræbende Staalregn. Hun bøjede Hovedet og følte, at det var Døden. Men da det kom hende nær, helt nær, maatte hun se op. Da saa hun, at de graa Fugle var alle disse gamle Kvinder.

En af dem gav sig til at tale. Hun vidste, hvad sømmeligt var, hvad der passede sig i et Sørgehus. Nu var der liet nok. Men den unge Kone for op som ved et Piskeslag. Hvad vilde Kvinden sige? „Du, Anna Wik, Matts Wiks Hustru, bekend! Du har jo løjet længe nok for Gud og for os! Vi er dine Dominere. Vi vil dømme dig og sønderrive dig."

Nej, Kvinden gav sig lil at tale om Mændene. Og de andre stemte i med, som Lejligheden fordrede. Der blev ikke talt til Mændenes Pris. Alt det onde, Mænd havde gjort, blev draget frem. Det maatte være Trøst for en forladt Hustru.

Forurettelse dyngedes paa Forurettelse. Hvilke underlige Skabninger disse Mænd er! De prygler os, de drikker vore Penge op. De pantsætler vort Indbo. Hvorfor i al Verden har Vorherre skabt den Slags Mennesker?

Tungerne blev som Dragers Braad, de spyede Edder, de sprudede Ild, Enhver gav sit Ord med i Laget. Historie fulgte paa Historie. Hustruer flygtede hjemmefra for en drukken Mand. Hustruer trællede for fordrukne Mænd. Hustruer blev forladt for andre Kvinder. Tungerne hvinede som Piskesnærte. Hjemmenes Elendighed blottedes. Lange Lilanier læstes. Fra Mændenes Tyranni frels os, o Gud!

Sygdom og Fattigdom, Børnenes Død, Vinterens Kulde, Besværet med de gamle, alt kommer fra Manden. Slaverne fnøs mod deres Herrer. De vendte Braadden mod den, for hvis Fod de krøb.

Den bortrømte Mands Hustru følte, hvor det gnavede og stak i hendes Øren. Hun vovede at forsvare den skyldige. „Min Mand er god," sagde hun. Kvinderne for op, rasede og fnøs. „Han er løbet sin Vej. Han er ikke bedre end de andre. Han, som er gammel, burde haft bedre Forstand end al løbe fra Hustru og Barn. Hvor kan du tro, han er bedre end de andre?"

Den unge Kone skælvede; hun syntes, hun blev slæbl gennem et stikkende Tjørnekrat. Hendes Mand regnet blandt Syndere! Hun blussede af Skam, vilde tale, men tav. Hun var bange. Hun magtede det ikke. Men hvorfor tav Gud? Hvorfor lod Gud sligt ske?

Hvis hun nu tog Brevet frem og læste det højt? Da vilde Giftstrømmen vende sig; Edderen vilde udtømme sig over hende. Dødsangst greb hende. Hun turde ikke. Hun ønskede halvt, al en fræk Haand vilde gribe ned i hendes Lomme og tage Brevet op. Hun formaaede ikke at give sig selv lil Pris. Inde fra Værkstedet hørte man en Skomagerhammer. Var der ingen, der hørte, hvor den hamrede i Sejrsglæde? Hun havde hørt den Hamren og havde følt Vrede over den hele Dagen. Men ingen af Kvinderne forstod den. Alvidende Gud, havde du ingen Tjener, som gennemskuede Hjerterne? Hun vilde gerne tage sin Dom, bare hun slap for at bekende. Hun ønskede at høre En sige: „Hvem har indgivet dig, at du skulde lyve for Gud?"

Hun lyttede efter de unge Karles Fodtrin for at falde ned og dø.

*                                   *

*

Flere Aar efter dette blev en fraskilt Kvinde gift med en, der havde været Svend hos hendes Mand. Det havde ikke været hendes Ønske, men hun var bleven draget til det, som en Gedde lader sig drage hen til Baadens Ræling, naar den først er fanget paa Krogen. Fiskeren lader den lege. Han lader den fare frem og tilbage. Han lader den bilde sig ind, at den er fri. Men naar den er udmattet, naar den ikke kan mere, da trækker han den hen til Baaden med sagte Ryk, da haler han den op og kaster den ned paa Bunden af Baaden, inden den ret ved, hvad der gaar for sig.

Den bortrømte Skomagers Kone havde afskediget sin Svend og vilde leve alene. Hun vilde vise sin Mand, at hun var uskyldig. Men hvor var Manden? Brød han sig ikke om hendes Troskab? Hun led Nød. Hendes Barn gik i Pjalter. Hvor længe troede Manden da, hun kunde vente? Hun kunde ikke holde Livet ud, naar hun ingen havde at støtte sig lil.

Det gik Eriksson godt. Han havde Butik inde i Byen. Hans Fodtøj stod paa Spejlglashylder bag store Buder. Hans Værksted voksede. Han lejede en Lejlighed og købte Plyschmøbler til den bedste Stue. Alting ventede kun paa hende. Da hun var træt af Fattigdommen, kom hun.

I Begyndelsen var hun meget bange. Men der ramte hende ingen Ulykker. Hun blev roligere med hver Dag og stadig lykkeligere. Hun havde Menneskers Agtelse og vidste med sig selv, at hun ikke fortjente den. Delte holdt hendes Samvittighed vaagen, saa hun blev et godt Menneske.

Ilendes første Mand kom efter nogle Aars Forløb tilbage til Huset i Forstaden. Det var hans endnu, og han vilde paany bosætte sig der og begynde at arbejde. Men han fik intet Arbejde, og heller ikke kunde han faa Omgang med ordentlige Folk. Han blev foragtet, mens hans Hustru nød stor Anseelse. Og dog var det ham, der havde handlet ret, og hende, der havde handlet uret.

Manden bevarede sin Hemmelighed, men den var nær ved at kvæle ham. Han følte, hvordan han sank, fordi alle holdt ham for et slet Menneske. Ingen stolede paa ham, ingen vilde betro ham Arbejde. Han søgte hvad Selskab han kunde faa og vænnede sig til al drikke.

Mens han var i sin Fornedrelse, kom Frelsens Hær til Byen. Den lejede sig en stor Sal og begyndte sit Arbejde. Allerede fra den første Aften af samledes hele Byens Bærme ved Forestillingen for at gøre Spektakler. Da det havde gaaet saadan omtrent en Uge, kom ogsaa Matts Wik for at være med til Morskaben.

Der var Trængsel paa Gaden, Folk stod sammenpakkede i Porten. Der var haarde Albuer og skarpe Tunger, Gadedrenge og Soldater, Tjenestepiger og Skurekoner, fredeligt Politi og oprørsk Pøbel. Hæren var ny og moderne. Balsalene stod tomme, Kroerne havde ingen Søgning. Modeherrer og Sjovere, alle gik de til Frelsens Hær.

Der var lavt til Loftet i Salen. Inderst inde var der en lom Tribune. Umalede Bænke, laanle Stole, slidte Gulvbrædder, Fuglighedspletter i Loftet, osende Lamper. Jærn-kakkelovnen midt paa Gulvet udbredte Varme og Kulos. Alle Pladser blev optagel i et Øjeblik. Nærmest Tribunen sad Kvinder, ærbare som i Kirke, højtidelige som til Bryllup og bagved dem Sjovere og Sypiger. Længst borte sad Drengene, den ene Gadedreng paa Skødet af den anden. Og i Porten var der Slagsmaal mellem dem, der ikke kunde komme ind.

Tribunen var tom. Det var ikke Tiden endnu, Forestillingen var ikke begyndt. En fløjtede, en lo. Bænke blev sparkede itu. „Krigsraabet" Høj som en Drage mellem Skarerne. Publikum underholdt sig selv.

Sidedøren gik op. En Luftstrøm flød ind i Salen. Kaminilden blussede op. Der blev stille. Opmærksom Forventning for igennem Salen.

Endelig kom der tre unge Kvinder med store Guitarer og med Ansigtet næsten skjult af bredskyggede Hatte. Saasnart de var komne opad Trinnene paa Tribunen, kastede de sig paa Knæ.

En af dem bad højt. Hun løftede Hovedet, men lukkede Øjnene. Stemmen skar som en Kniv. Under Bønnen var der stille. Gadedrenge og Sjovere var endnu ikke komne i Aande. De venlede paa Bekendelserne og de oplivende Melodier.

Kvinderne begyndte Arbejdet. De sang og bad, sang og prædikede; de smilede og talte om deres Lykke. De havde et Parterre af Sjovere for sig; disse rejste sig, stod op paa Bænkene. En truende Larm. steg efterhaanden op fra Masserne. Kvinderne paa Tribunen saa glimtvis skrækkelige Ansigter gennem den tætte Luft. Mændene havde vaade, smudsige Klæder paa, som lugtede ilde. De skraaede og spyttede hvert Øjeblik og bandede ved hvert Ord. Disse Kvinder, som skulde kæmpe med dem, talte om deres Lykke.

Hvor denne lille Hær var tapper! Ak, er det ikke skønt at være tapper! Er det ikke stolt at have Gud med sig! Det var ikke værd at le al' dem med de store Hatte. Det sandsynligste var, at de vilde overvinde de grove Ilænder, de grusomme Ansigter, de spottende Læber.

„Syng med," raabte Frelsersoldaternc, „syng med! Det er godt at synge." De istemte en kendt Melodi. De spillede paa Guitarerne og sang det samme Vers om igen, den ene Gang efter den anden. De fik en og anden af de nærmest siddende til at synge med. Men nu lød der nede fra Døren en letsindig Gadevise. Toner kæmpede mod Toner, Ord mod Ord, Guitar mod Pibe. Kvindernes stærke, øvede Stemmer stredes med Drengenes hæse Overgangs-stemmer, med Mændenes brummende Bas. Da de dernede ikke kunde overdøve de andre med deres Vise, gav de sig til at trampe og pibe. Frclsersangen segnede som en saaret Kæmpe. Larmen var forfærdelig. Kvinderne kastede sig paa Knæ.

De laa som magtesløse, Øjnene var lukkede, Legemet rokkede i tavs Smerte. Larmen døde hen. Frelserkaptajnen begyndte øjeblikkelig: „Herre, alle disse skal du gøre til dine! Tak, Herre, at du vil tage dem alle op i din Krigshær. Tak, Herre, at vi maa føre dem til dig."

Folkemassen skar Tænder, hylede, skraalede. Det var, som om alle Struber blev kildrede af en skarp Kniv. Det var, som om disse Mennesker var angst for at blive overvundne, som om de havde glemt, at de var komne frivilligt.

Men Kvinden blev ved, og det var hendes skarpe, gennemtrængende Stemme, der sejrede. De maatte høre efter.

„I støjer og skriger. Del er den gamle Slange indeni jer, der vrider sig og raser. Men del er netop Tegnet. Velsignelse over den gamle Slanges Hvæsen! Det viser, at han pines, at han er bange. Le I kun ad os! Slaa vore Vinduer ud! Jag os bort ira Tribunen! I Morgen skal I tilhøre os. Vi skal eje Jorden. Tror I, I kan modstaa os? Tror I, 1 kan modstaa Gud?"

Straks efter bød Kaptajnen en af sine Kammerater staa frem og aflægge Bekendelse. Hun kom smilende. Hun stod kæk og uforfærdet og slyngede sin Synds og sin Omvendelses Historie ud blandt Spotterne. Hvem havde lært denne lille Opvaskepige al staa smilende under al denne Haan? Nogle af dem, der var komne for al more sig, blegnede. Hvorfra fik disse Kvinder deres Mod og deres Magt? Der stod nogen bag dem.

Den tredje af Kvinderne kom frem. Hun var det yndigste Barn, man kunde se, Datter af rige Forældre, med en blid, klar Sangstemme.