Charles Dickens: Det sorte slør

Oversat af L. Moltke

KØBENHAVN

Jacob Erslevs Forlag

1908

Digitaliseret af: LFL’s Bladfond 2006

Red: Erik Rosekamp

En Vinteraften henimod Slutningen af Aaret 1800 sad en ung praktiserende Læge, der nylig havde etableret sig, ved en munter Ild i sin lille Dagligstue og lyttede efter Blæsten, som piskede Regnen i plaskende Draaber mod Vinduet og rumsterede trist i Skorstenen. Aftenen var fugtig og kold; han havde hele Dagen vandret om i Dynd og Vand og hvilede sig nu hyggeligt i Slobrok og Tøfler, mere end halvt sovende og mindre end halvt vaagen, idet han lod tusinde Ting vandre forbi sin omflakkende Fantasi. Først tænkte han paa, hvor stærkt det blæste, og hvorledes den kolde, skarpe Regn i dette Øjeblik vilde piske ham i Ansigtet, hvis han ikke havde siddet hyggeligt under Tag. Derpaa vendte hans Tanker tilbage til hans aar-lige Julebesøg hos hans kæreste Venner i hans Fødeby; han tænkte paa, hvor glade de alle vilde blive ved at se ham, og hvor lykkelig det vilde gøre Rose, naar han kunde sige hende, at han endelig havde faaet en Patient og haabede at faa flere og at kunne komme igen om et Par Maaneder og gifte sig med hende og føre hende hjem, for at hun kunde oplive hans ensomme Arne og ægge ham til ny Anstrengelser. Derefter begyndte han at spekulere paa, naar hans første Patient vilde vise sig, eller om han maaske ifølge en særlig Beslutning af Forsynet slet ingen Patienter skulde faa. Saa tænkte han atter paa Rose og faldt i Søvn og drømte om hende, indtil selve Tonen af hendes søde, glade Stemme klang i hans Øren, og hendes bløde, fine Haand hvilede paa hans Skulder.

Der hvilede virkelig en Haand paa hans Skulder; men den var hverken blød eller fin, idet den tilhørte en fed, tykhovedet Dreng, som mod en Godtgørelse af en Shilling om Ugen og Kosten blev fæstet bort af Sognet til at bringe Medicin i Byen og gaa Ærinder.