AMALIE SKRAM

JULEHELG

FORTÆLLING

KJØBENHAVN GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG

FR. BAGGES BOGTRYKKERI 1900

001 I

Arne Hoff stod i sit høje, rummelige kvistværelse, hvor der dufted af blomster og rene gardiner, og stirred over potteplanterne i vinduet ud på måneskinnet og den tindrende stjernehimmel.

Han havde ikke tændt lampen. Den spruttende birkevedsild fra ovnen borte i hjørnet lyste i rummet omkap med måneskinnet uden-fra. ' På bordet foran sofaen var stillet en glasskål fuld af appelsiner, ved siden af en assiette' med en frugtkniv.

Det var i slutten af maj og ganske mildt i vejret, men fru Alvilda påstod, at der måtte lægges i om kvældene, for at der skulde være lunt når han gik i seng. Denne hæshed og hoste han af og til og stadig væk plagedes af, likte hun ikke.

Nej, den var nokså slem denne hoste, men havde dog været en hel del værre, før han som vikar ved middelskolen var kommen op her til denne vakre indlandsby med de lunende fjeldstrækninger, og den vældige friske indsjø, her, hvor klimaet efter lægens mening vilde være gavnligt for hans helbred.

Deri havde lægen ogsaa havt ret. Langt bedre og friskere havde han følt sig, siden han kom her, end da han gik derinde i det fæle Kristiania.

Det skyldtes nu forresten også dette, at han her havde fået fast og tilfredsstillende arbejde og rigelig ernæring, men først og fremst skyldtes det omgangen med disse gode, elskelige, fint dannede mennesker, der havde optaget ham som en søn i huset. Ja, sønnen i huset kaldte de ham, skjønt han kun var et par år yngre end doktoren, og endog et halvt år ældre end fru Alvilda. »Manden på kvisten« havde børnene døbt ham.

Ja, nu stod han her som lykkelig indehaver af denne koselige kvist. Tænk, at han havde fåt lov til at bo her! Fra først af var det fordi en fælles ven af ham og doktoren havde givet ham et brev med, og deri skrevet, at de måtte være snille og overlade Arne Hoff deres vennesæle kvist, indtil han fik sig et andet logi. De havde taget så gjæstfrit og venligt imod ham, og inden der var gået en måned, havde både doktoren og fru Alvilda spurgt, om han ikke vilde indlogere sig hos dem for godt. Kvisten stod jo der alligevel.

Om han vilde! Han, som aldrig havde vidst hvad et hjem vilde sige. Varme tårer trilled over hans kinder.

Han stod så stille med opadvendt ansigt.

På dagen forgangen uge, da de den 17de maj ved mindefesten for Henrik Vergeland havde sunget hans sang, derpå tænkte han.

Hvilken herlig dag det havde været! Først hans festtale om formiddagen på torvet til skolegutterne, der var kommet i et langt tog med mange faner, og havde sluttet sig til almueskolegutterne, -som med sine småflag allerede havde samlet sig om den for lejligheden rejste talerstol.

Han havde vidst, at fru Alvilda og hendes søstre stod bag gutteskaren, og tanken derpå havde ildnet og begejstret ham.

Hans ord havde gjort dybt indtryk. Det havde han kunnet mærke paa alt og alle. Byens honoratiores havde trykket hans hånd, og hilst ham på en virkelig respektfuld måde, og løjtnant Hansen havde sagt: »De skal rigtig ha tak for talen. Jeg fik tårer i øjnene; det skal der nu ikke så meget til, men bag mig stod en gammel kone, som gråd.«

I gangen derhjemme havde fru Alvilda grebet begge hans hænder og sagt: »Tak for idag. Jeg vil ikke se mere af festlighederne.«

Og i seksaen om aftenen, hvor hans Verge-landssang var bleven sunget! Som bølger af smerteblandet fryd var det skvulpet mod hans hjærte, da han så og fornam, at hele forsamlingen var grebet og begejstret, mærked hvorledes stemningen steg, og steg, indtil de sang det sidste vers:

»Men Vergelandsnavnet i hytte og hus, skal leve i Norges fremtidsdage. Hans minde skal hviske i skovenes sus, i fossens dur og fjordens vemodsklage.«

Alle de lovord og håndtryk han, efterat seksaen var forbi, pånyt igjen havde fået. Både af dem, på hvis dom, han satte pris, og af de andre også. Alle dem, der havde klinket med ham. Alle de strålende kvinde-øjne, som havde smilt og nikket til ham. Atter randt tårerne stille over hans kinder.

Hvorfor gråd han over dette, som jo dog var lykke og glæde?

Å jo. Fordi han altid havde havt det så ondt, at han ligesom ikke kunde forstå, ikke turde tro på at noget saa stort og godt timedes ham.-------

Dette hjem, dette velsignede hjem!

Disse aftener dernede i den smukke, lunt møblerede dagligstue, naar de sad om bordet i munter eller alvorlig samtale, eller han undertiden læste højt, mens doktoren røg sin lange pibe, og fru Alvilda broderte, og børnene kom for at sige godnat og påstod, at de også måtte kysse manden paa kvisten, han, som var saa gjild og sød! Eller fru Alvilda spilled, og hun og doktoren sang duetter. Den fred og stille lykke, der i disse aftener havde sænket sig over hans indre — ja, glæden over samlivet med disse mennesker var falden som kvægende dug på hans hjærtes fortørrede ager.

Han tænkte tilbage på sit liv, sit barndomshjem, det fattige, triste. Moderen udslidt af arbejde og sygdom og børnefødsler, sur og grætten altid. Faderen, som var iste maskinist på et dampskib, havde sjælden været hjemme. Og altid, naar han viste sig, blev han mødt med kulde og knubbede ord af moderen. Han fortjente for lidt. Når han havde sat saa mange børn i verden, så fik han værsgod også skaffe nok til dagligt udkomme. Hvor han tydeligt så for sig faderens forgræmmede ansigt, når han strøg afsted ombord igjen, undertiden et helt døgn før han behøved det, fordi han heller vilde være på skibet end i sit hjem.

— Ja, hm. — Sat så mange børn i verden? —

Det var jo guds vilje at børnene kom. »Værer frugtbare og formerer eder,« stod der jo i bibelen. Og hans forældre havde jo været retmæssige ægtefolk. —

Nu var hans fader død for mange år siden, druknet under en storm i Nordsøen. Hans søskende spredt for alle vinde. Nogle var døde, de to søstre gifte, og brødrene ude omkring.

Han var bleven hos moderen. Havde søgt at skabe et hjem for sig og hende. Som den ældste, og den, som de troede, bedst begavede, havde han skullet gå studerevejen. En gammel ugift faster, der i mange år havde tjent som husholderske i rige folks huse, havde trolig hjulpet ham med sine opsparede skillinger. Nu var hun død. Hun også!

Gamle kjære faster Thrine. Hvor god hun altid havde været imod ham!

»Kjære« — hvor kunde det være, at han af oprigtigt hjærte kunde sige »kjære« om faster Thrine, og ikke uden at arbejde sig ind i en sentimental pligtfølelsesteori kunde bruge det ord om sin moder? Kom det af, at han aldrig havde boet sammen med faster Thrine, aldrig havde skullet forsørge hende?

Å nej. Det kom vel af hans kolde, hårde, kærlighedstomme hjærte.

Men han havde jo dog så ærlig slidt og slæbt. Havde arbejdet for at skaffe til moderen og sig, samtidig med at han læste på sit embedsstudium langt udover nætterne.

Og siden også, efterat han var bleven kandidat med laud til sin teologiske embedseksamen — i de 2x/2 år, da han gik der uden at få ansættelse, og var bleven ved med at bo hos moderen! Men aldrig havde han sét et varmende smil på hendes ansigt, aldrig hørt et kjærligt ord.

Han mindedes den nytårskvæld, da han havde afleveret sin moder et digt, han aftenen forud, oprevet af sorg over at livet var så gråt og tungt imellem dem, havde skrevet, og da hun, efterat have læst det, tørt og hånligt havde sagt: »Ja, ja, Arnefar, prat har vi nok af.«

Han fremhvisked stille nogle vers af digtet:

»Jeg drømte engang, o, saa skjøn en drøm,

om stille hjemlig lykke for min moder,

et hjem, hvor kjærlighedens varme strøm,

udgjød sin fred i fulde, rige floder.

Når jeg blev færdig, og blev rigtig mand,

og fik det netop sådan, som jeg vilde,

og fik min arne og mit hus istand

med lune ly i gry og aften silde,

Da skulde just Du få det bedste sted,

og holdes højt i ære som den gamle,

og mildt i skjær af stille aftenfred,

de svundne, hårde tiders minde samle.

En drøm! O ja! Det som en drøm svandt bort,

tungsindig, bøjet stod din søn tilbage,

ret aldrig får jeg denne gjerning gjort,

ret aldrig samles vi til slige dage.

Jeg ser det grant, at jeg var stolt og stor.

og derfor styrtedes min drøm i gruset,

nu mindes jeg hin store høvdings ord:

ei herre værd, Du kommer ind i huset.«

Så lang og bred og vidtløftig som han altid havde været og var! Dette var ikke engang halvparten af versene! — Hvor han forresten havde grædt dengang, mens han gående frem og tilbage i sit lille, aflange værelse havde lavet dette nytårsdigt.

»Jaja Arnefar, prat har vi nok af.«------

Var der, når alt kom til alt, kanske en livsvisdom i disse moderens ord? Disse digtninger, han under slid og møje ved jul og nytårstider havde pint ud af sig! Betød de vel noget? Vilde det ikke været mandigere og bedre at omsætte sine følelsesfulde stemninger i handling? Hvad havde alt hans digteri nyttet?

Han mindedes også den sommer han for 14 dage havde lejet et tarveligt logi derude i Asker, for at moderen og han skulde få lidt landluft i sommerferien. Daglig havde han af moderen fået høre, at det vilde været meget bedre om de bare var bleven i byen; men det ligned ham. Stort og gromt skulde det være. Slige fattigfanter ligge paa landet!

En dag ved frokosten derude havde han klaget over, at kaffen var tynd. Med et hånlig kremt havde moderen sagt: »Du blir værre og værre.«

»Blir jeg værre og værre?« havde han spurgt.

»Ja, det er sikkert,« var svaret kommet.

Så havde han rejst sig, havde kastet kniven hårdt i bordet, og var stormet ud af stuen. I græsbakken ved siden af huset havde han lagt sig på ryg og grædt bitterlig.

Dengang havde han netop gjort sig så særdeles stor umage, havde været så sjæleglad fordi han havde troet at kunne byde moderen denne smule landophold, havde kjæmpet og bedt så inderlig om kraft" til ikke at bryde sig om moderens misfornøjede og vredagtige ytringer, havde indbildt sig, at hun i sit hjærte gik og var rørt over ham, fordi han var så tålmodig og venlig, og så — den første gang han vover at bemærke noget, drister sig til at sige: Kaffen er tynd, får han dette i ansigtet.

Ja kummerligt og fattigt var, hvad han da, og altid havde havt at byde sin moder. Men burde hun da ikke alligevel have været taknemmelig, fordi hun så hans ærlige vilje, vidste, at han jo var den eneste, der tog sig af hende, den eneste kilde til livets ophold, hun havde?

Man burde vist ikke som voksen mand bo sammen med sin moder. Hvis man da ikke svømmed i overflod, og, skjønt i samme hus, kunde være og regjere hver for sig.

Havde han ikke levet under disse pinagtige vilkår i det usle, triste hjem med moderen, så var han sikkert heller ikke bleven forlovet med Henny -Bang, hans broders forladte kjæreste. Han havde korresponderet med hende mens hun var forlovet med broderen, som nu var rejst til England, og der havde fået plads på et dampskibskontor; men først da forlovelsen mellem broderen og Henny hævedes, var der kommen rigtig fart i korrespondancen. Hun var dengang gouvernante på landet, og han havde aldrig set hende. Dog havde hans breve strømmet over af øm: hed og medynk, og han havde så tit udtalt varme ønsker om at få lov til at være hende noget istedetfor den broder, som havde svigtet Jo mere han skrev til hende, jo mere ophidsedes og opildnedes han.