Andre bøger af samme forfatter:

Knud Billes forunderlige verden, Gyldendal, 1996

Otto Mylleberg Madsens besværlige hjerne, Gyldendal, 1997

Wolf – Ulvemandens fortællinger, Gyldendal, 1998

Helt søges – henvendelse: Palle Cloppenborg, Gyldendal, 1999

Stilhedens Hav, Gyldendal, 2000

Den elektriske by, Borgen, 2004

Smerteherren, Borgen, 2005

Den hule pige, Gyldendal, 2007

Piloten fra lynghavet, Borgen, 2008

Den sorte terning, Gyldendal, 2009

Liv på spil, Gyldendal, 2011

Smak, Dansklærerforeningens Forlag, 2012

Dødshacket, Gyldendal, 2014

Ovenstående titler fås desuden som ebøger.

Læs mere på www.mallebuh.dk

eller www.soerenjessen.com

SØREN JESSEN

Den skæve dreng

Roman

Forlaget Mallebuh

Søren Jessen

Den skæve dreng

2. ebogsudgave 2014

ISBN 978-87-92805-64-5

Udgivet af forlaget Mallebuh

© Søren Jessen 2014

Forside: Søren Jessen

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.

Kopiering til andet end personlig brug må kun ske

efter aftale med forlag og forfatter.

www.mallebuh.dk

www.soerenjessen.com/

Teselskabet

Han holdt en kage op mellem to fingre. Vendte og drejede den. Kunne ikke se noget usædvanligt.

”Det er bare en kage,” sagde han. ”En almindelig småkage.”

”Niks,” sagde Christian og rystede på hovedet. ”Overhovedet ikke. Det er en meget speciel kage.” Han snuppede den ud af hånden på Jonas og lagde den forsigtigt ned i plastikposen, han havde i den anden hånd, og hvor der lå fem andre kager. Han kastede et hurtigt blik til begge sider som for at sikre sig, at ingen andre kunne høre ham. Så hviskede han: ”Det er hashkager.”

Jonas’ øjne blev store. ”Hvor fanden har du dem fra?”

”Min storebror.”

”Wow.” Jonas kiggede på posen. Kagerne så helt almindelige, bedstemoragtige ud. ”Hvornår skal vi smage på dem?”

Christian skulede igen til begge sider. ”Kom hjem til mig på lørdag. De gamle skal i biffen, og min storebror skal i byen, så vi har huset for os selv. Men kom alene.”

”Hey, hvad står I to der og hvisker om? Se nu at komme ind i klassen,” sagde deres lærer, der i det samme kom gående. ”Det har ringet ind for flere minutter siden.”

Det var lørdag. Jonas bankede på døren. Tre hurtige og tre langsomme – som aftalt. Christian havde insisteret på, at Jonas skulle banke på den måde, og han lukkede overraskende hurtigt døren op, som om han havde stået og ventet lige inde bagved.

”Skynd dig ind,” sagde han og lukkede hurtigt døren igen.

”Hvorfor? Hvad er der?” Jonas lo. ”Man skulle fandeme tro, du havde FBI i hælene eller sådan noget. Slap nu af.”

Christian sagde ikke noget, men gjorde bare tegn til, at Jonas skulle følge med ind på værelset. Der var mørkt derinde. Lyset i globussen, der stod på fjernsynet, var tændt og sendte et blåligt skær ud i værelset, og sengelampen var tændt, men vendt indad mod væggen, så den ikke afgav særligt meget lys ud i rummet. På et lille bord stod en tekande, to kopper, to tallerkner, en sukkerskål og et par teskeer.

”Et teselskab?” sagde Jonas. ”Hvor hyggeligt.”

”Sæt dig.” Christian pegede på sengen. Så gik han over til vinduet og lukkede lamellerne i persiennerne, der allerede var rullet ned. Derefter låste han døren og satte sig i en sækkestol på den anden side af bordet over for Jonas.

”Så er vi klar til at blive skæve,” hviskede han. ”Er vi ikke?”

Jonas lo. ”Jo. Jeg er klar, men hvad med dig? Du er da helt oppe at køre. Har du allerede smagt på varerne, eller hvad?”

”Selvfølgelig har jeg ikke det,” vrissede Christian. ”Men det er faktisk ulovligt, det her. Er du ikke klar over det?”

”Slap nu af. Politiet kommer ikke pludselig brasende herind, bare fordi vi sidder og får os et par småkager og en kop te.”

Christian rakte ud efter en lille kommode, åbnede den nederste skuffe, trak den helt ud og vendte den på hovedet. Under skuffen sad plastikposen tapet godt fast. Han fik den fri og smed hurtigt en kage på hver tallerken. Imens skænkede Jonas te op til dem, og Christian hældte tre store skefulde sukker i sin kop.

”Jeg kan ikke fordrage te,” sagde Christian, ”men min bror siger, at man skal drikke te til hashkager, hvis man vil have det til at virke ordentligt.”

”Arh, hold op!”

”Jamen, det er rigtigt. Det siger han.”

Jonas trak på skuldrene. Så tog han en bid af kagen. Christian kiggede afventende på ham. Da Jonas havde spist hele kagen, tog Christian den første bid af sin. Vendte og drejede mundfulden i mundhulen, før han sank. Så tog han resten.

”Kan du mærke noget?” mumlede han med munden fuld af krummer.

”Giv det nu lige en chance for at komme ned i maven,” brummede Jonas.

De skyllede begge to efter med et par mundfulde te og sad så og kiggede på hinanden.

”De virker jo ikke.” Christian fandt plastikposen frem igen og lagde to nye kager på tallerknerne. Da de var spist, og de stadig ikke kunne mærke noget, blev Christian sur.

”Sådan noget svindel.”

”Tag det roligt. Det skal nok komme.”

Lidt efter spiste de også de to sidste kager. Netop i det øjeblik hvor de – helt synkront – sank den sidste mundfuld, spærrede Christian pludselig øjnene op og stirrede forskrækket på Jonas.

”D… du har aldrig fortalt mig, at du har antenner.”

”Antenner?” brummede Jonas. ”Hvad mener du med antenner?”

”De vokser. Og vokser!” Christians stemme slog over i en høj falset. Så begyndte han at le. Han væltede bagover på gulvet og lo og lo, så tårerne trillede ud af øjnene på ham.

”Hvad fanden …” mumlede Jonas irriteret og mærkede efter overalt på sit hoved. Ingen antenner.

Christian fortsatte. ”Av … av, min mave,” stønnede han mellem latteranfaldene.

Jonas rejste sig op. Følte sig helt klar og normal i hovedet. ”Lad være med at skabe dig,” snerrede han.

Christian kom op at sidde. Latteren var ved at stilne af.

Jonas kneb øjnene sammen og studerede kammeraten. ”Er du skæv?”

”Øjeblik,” sagde Christian med et fnis. Så rejste han sig op i sin fulde højde.

”Hvordan er det, du står? Ret dig dog op, mand!” Jonas stirrede på Christian, der hældede kraftigt til den ene side.

”D... det kan jeg ikke.”

”Hold nu op. Det kan ikke passe.” Jonas gik om bag ved Christian, tog fat i hans skuldre og forsøgte at rette ham op, men hver gang han gav slip, faldt kroppen tilbage til den samme skæve stilling.

”Den er god nok,” fnisede Christian. ”Jeg er vist blevet skæv. Jeg sagde jo, vi ville blive skæve, gjorde jeg ikke?”

Jonas sukkede opgivende. Han blev hos sin kammerat et par timer, mens det ene latteranfald efter det andet gennemrystede Christians krop. Selv kunne han ikke rigtig mærke noget. Når han lukkede øjnene, så han bryster, men når han tænkte nærmere over det, var det egentlig ikke så usædvanligt. Det gjorde han også uden hashkager. Sikkert fordi Merete B ikke ville have, at han rørte ved hendes. Hvorfor ville hun egentlig ikke det?

Endelig faldt Christian i søvn, og Jonas trak tøjet af ham og lagde ham i seng. Så fjernede han alle spor efter deres lille teselskab og blev netop færdig med at sætte kopperne i opvaskemaskinen, da en bil kørte ind i indkørslen. Jonas tog sine støvler og sin jakke på og smuttede ud ad bagdøren, idet Christians forældre kom ind ad fordøren.

Da Jonas så Christian mandag morgen, fik han et chok. Christian var stadigvæk skæv. Han var holdt op med at grine og var helt klar og normal i hovedet, men kroppen var skæv. Han fortalte, at han havde brugt hele weekenden på at forsøge at rette sig op, men det var umuligt. Hans mor havde allerede bestilt en tid hos lægen.

Christian blev ved med at være skæv resten af sit liv. Lægerne forsøgte ellers alt: indlæg i skoene, operationer, naturmedicin og hypnose, men intet af det hjalp. Christian selv så ikke ud til at være voldsomt generet af det, for som han sagde: ”Man kan vænne sig til meget,” og han blev en berømt og anerkendt kunstmaler, der – måske på grund af sin skævhed – formåede at se på verden og gengive det, han så, på en måde, som ingen før ham havde gjort.

Splittelsen

Per vidste, at han var en god dreng. Ikke kun fordi hans mormor tit sagde det til ham, men også fordi han følte det dybt inde i sig. Godhed kommer indefra, vidste han, og al ondskab skyldes svaghed.

Han hjalp altid, når han kunne. Især små børn og gamle mennesker, men i det hele taget enhver, der havde brug for hjælp. Han hjalp sine klassekammerater med lektierne og havde ikke noget imod, at de skrev af efter ham, og han slog den gamle nabos græsplæne hver sommer for et symbolsk beløb. Lige fra han var helt lille, hjalp han sin mor med at tørre af, når hun vaskede op, og forsøgte også at hjælpe sin far, når han skulle reparere en lampe eller bilen, men faren var sådan en, der helst ville klare alting selv, så ham fik han aldrig lov til at hjælpe.

Selv da hans forældre gik fra hinanden, hjalp han dem. Han forsikrede dem om, at han ikke var ulykkelig, selvom han var det, og for at trøste sagde han til sin mor, at han bedst kunne lide hende, og til sin far, at han bedst kunne lide ham. Måske var det der, den begyndte. Splittelsen. Af og til føltes det, som om alt, hvad han gjorde, havde et ekko eller blev gentaget på en eller anden måde. Selv det at løfte armen, række tunge eller sluge en mundfuld mad. Alt skulle gøres to gange, og selvom det irriterede ham, kunne han ikke lade være.

Længe troede han, at han var dødeligt syg, og græd sig i søvn om aftenen, men uden at de voksne opdagede noget. Senere blev han klar over, at det var noget andet. Splittelsen skyldtes, at et eller andet voksede i ham. En ond side. En lyst til at genere folk, drille dem, snyde dem; men han var stærk nok til at holde den indre onde dreng nede, indtil den morgen, han sad ved sin dværghamsters bur og skulle til at give den frisk vand og mad.

Han studerede den, mens den løb rundt i buret. Han havde haft den i et år nu og havde altid undret sig over, at de små tynde ben kunne holde til at piske rundt i løbehjulet eller grave sig gennem paprør fra toiletruller, som den elskede at bruge som hule. Han fangede Nuggi og sad med den i hånden. Et af bagbenene stak ud mellem hans fingre. Det var utroligt, at de tynde bagben indeholdt knogler, blodårer, sener og muskler. Han kunne brække det ben så let som at knække en tændstik, og inden han vidste af det, tog han den i benet og løftede den op i vejret. Den peb og fægtede i luften med forbenene. Han holdt den helt op over sit hoved og lo. Så fik han pludselig dårlig samvittighed og skyndte sig at sætte den ned på gulvet. Da hørte han et lidt forsinket ekko af sin latter, men den kom ikke fra ham selv. Den kom fra et sted bag ved ham. Han vendte sig om og fik et chok, for der, midt på gulvet, sad han selv og grinede. Det var fuldstændig som at kigge i et spejl. Per vidste uden at spørge, hvem den anden var.

Han fandt hurtigt ud af, at ingen andre kunne se den onde dreng. Det gjorde mange ting lidt nemmere. Men ellers var det frygtelig besværligt at have en usynlig dobbeltgænger, der hele tiden forsøgte at få en rodet ud i problemer, og Per tænkte på, om han mon selv kunne være blevet sådan, hvis nogle ganske små og få ting i hans liv var gået anderledes. Hvis han nu for eksempel ikke havde haft en mormor, der altid kaldte ham en god dreng.

Når han ville hjælpe andre med noget, gjorde den onde dreng alt, hvad han kunne, for at forhindre det. Han skubbede Per ind i andre mennesker, der gik forbi på gaden, så de troede, at Per skubbede til dem. Han stjal ting fra klassekammeraternes lommer og gemte dem i andres lommer, så de blev beskyldt for at have taget dem. En dag, hvor de skulle dissekere grisehjerter i en biologitime, fik Per skylden for at have smidt et af hjerterne rundt i lokalet, selvom det, han egentlig havde forsøgt, var at forhindre den onde dreng i at gøre det. Biologilæreren sendte ham op til inspektøren, der skældte ham godt og grundigt ud, men den onde dreng lo bare af det hele. Per var ved at blive desperat. Han troede ikke, det kunne blive meget værre, men der tog han fejl.

Det, den onde dreng havde gjort indtil videre, var – når alt kom til alt – ikke andet end drengestreger. Det var intet i forhold til det, der siden skete, og som begyndte med, at Per vågnede en nat. Den onde dreng sov under sengen. Meget passende, syntes Per, for da han var mindre, var han sikker på, at der var monstre under sengen om aftenen, når han skulle sove. Men hvad var det, der havde vækket ham? En lyd fra Nuggis bur? Han stod ud af sengen og vaklede søvndrukken hen til sin hamster, der havde haltet lidt, siden han havde løftet den op i bagbenet. Siden havde han forkælet den, alt det han kunne.

Han så straks, at der var noget galt. Den lå helt stille midt i buret. Han åbnede lågen, og rakte ind efter den. Da han mærkede, hvor slap den var, vidste han, at den var død. Per sad ved skrivebordet med sin døde hamster i hænderne og græd, indtil det blev lyst. Først da opdagede han det mørkegrønne, runde knappenålshoved, der sad fast under Nuggis hage. Han tørrede øjnene, tog fat i knappenålshovedet og trak en hel nål ud af Nuggis strube.

Den onde dreng påstod, at han ikke anede noget om nogen nål. ”Du har vel tabt den ned i buret, og så har det lille dumme dyr ved et uheld spiddet sig selv. Det er sgu ikke mig, der har gjort det. Du kan jo ikke bevise noget som helst.”

Per havde faktisk flyttet rundt på nogle af billederne på sin opslagstavle aftenen før, og det kunne ikke udelukkes, at han havde tabt en nål ned i buret. Det var bare svært at forestille sig, at Nuggi kunne spidde sig selv i halsen på en nål, der lå fladt i bunden af buret.

”Et ulykkestilfælde,” sagde den onde dreng og slog ud med armene. ”Og du kan jo bare få en ny hamster. Herregud. Værre er det da heller ikke.”

Per begravede Nuggi i en vatforet cigaræske under stikkelsbærbusken ude i haven, og da han kastede den første jord ned på kistens låg, besluttede han sig for at være mere på vagt over for sin usynlige dobbeltgænger.

To dage efter skulle hans mormor passe ham, fordi hans mor og far skulle til en fest, selvom han forsøgte at overbevise sine forældre om, at han altså var nået over den alder, hvor han behøvede pasning. Det ville de ikke høre på. Desuden ville hun jo så gerne. Mormor.

Det første, hun gjorde, da hun var kommet ind ad døren, var at klappe ham på hovedet, men idet hun ville sige det, hun altid sagde: ”Goddag Per, din gode dreng,” var det, som om hun fortrød og trak hånden til sig igen uden at sige noget. De sagde farvel til Pers forældre, stod i døren og vinkede; og endnu inden Per fik lukket døren, tog hun ham i armen og spurgte: ”Hvad er der sket med dig, Per?”

”Sket? Hvad mener du?”

”Du er ikke længere den gode dreng, som jeg altid har sagt, du var. Jeg kan mærke det.” Hun tog ham i armen. ”Hvad har du gjort?”

”Jeg har ikke gjort noget, din gamle nar!” råbte han og rev sig løs. Han for ind på sit værelse, smækkede døren bag sig og kastede sig på sengen. Han vidste, at hun ville komme og banke på døren to minutter efter, men da der var gået et kvarter, rejste han sig og listede ind i stuen. Hun sad i lænestolen foran fjernsynet. Men hvorfor havde hun en pude over ansigtet? Han fjernede puden, og da han så hendes åbne øjne, blev han klar over, at der var noget helt galt.

”Hun er sovet stille ind,” lød en stemme bag ham.

Han vendte sig mod den onde dreng og kunne ikke se ham klart på grund af tårerne i øjnene. ”Man sover ikke stille ind med en pude over ansigtet,” hviskede han og gik langsomt hen mod sin dobbeltgænger.

”Vil du slås?” lo drengen og knyttede sine næver. ”Så kom an.”

Per gik lige forbi og fortsatte ud i køkkenet. Han åbnede den øverste skuffe, tog en stor køkkenkniv og gik tilbage til stuen, hvor den onde dreng havde sat sig i sofaen med benene oppe på bordet, mens han zappede gennem kanalerne på fjernsynet. Per sprang på ham, men drengen var forberedt på det. Han rullede ned på gulvet og undgik det første knivhug. Så kastede han sig over Per, der fægtede med sit våben uden at ramme noget. Et hårdt slag på håndleddet fik ham til at tabe kniven, der fløj ind under sofaen.

De to drenge tumlede rundt på gulvet. De var lige stærke, så de skiftedes til at have overtaget, men pludselig fik en af dem fat i kniven. Den glimtede kort i mørket, så blev den med fuld kraft stødt ned i hjertet på den dreng, der lå nederst.

Gispende kom sejrherren op at stå. Han tørrede sved af panden med bagsiden af hånden. Så bredte der sig et tilfreds smil over hans ansigt.

Mellem fingrene

Jonas var ikke meget for at indrømme det, men på det seneste var han begyndt at blive mere og mere interesseret i pigerne fra sin klasse. De fleste af dem var stadig håbløse, fjollede tøser, men enkelte af dem var faktisk ikke så slemme. Merete B, for eksempel. Hun var i hvert fald klart den smukkeste. Så var der Merete P, som var køn nok, men alt for mærkelig, alt for stille; og nu han var i gang med Mereterne, så var der også Merete E, som han aldrig rigtig havde haft noget at gøre med. Hun var ikke særlig interessant. Nej, der var og blev kun én Merete for ham: Merete B.

Han kunne mærke sit indre smelte og alle organer flyde sammen til en stor grød, når han tænkte på hende. Det satte sig i benene. De blev slappe og gummiagtige. Tungen blev tyk og umulig at få til at lystre. Alle vidste, at hun havde et iltert temperament. Når hun blev sur, blev hun rigtig for alvor sur. Alligevel havde han turdet invitere hende med i biografen. Helt utroligt at det var lykkedes. Hvorfor havde han ikke bare sendt en sms? Måske fordi han ville teste sig selv. Han kunne overhovedet ikke huske, hvad han havde sagt eller gjort. Det eneste, han huskede helt klart, var formen på hendes mund – hendes læbers krumning – da hun engleblidt og let rødmende svarede: ”Ja, det vil jeg da gerne.”

Eneste problem var at skaffe penge til to biografbilletter, slik, sodavand og to busbilletter. Nej, fire busbilletter. De skulle jo også hjem igen nede fra byen. Det ville løbe op i nærheden af to hundrede kroner, hvis han ikke sparede på noget, og det ville han faktisk med glæde betale for en date med skønne Merete, men hans pung indeholdt præcis tre kroner og en papirclips. Han sukkede og smed sin slatne pung fra sig. Hvordan skulle han skaffe to hundrede kroner inden på fredag? Der var kun tre dage til. Hans forældre ville han ikke engang spørge. De klagede altid over, hvor lidt penge de havde, og snakkede konstant om, at nu skulle de altså til at spare – for alvor.

Jonas var træt af at spare. Havde gjort det hele sit liv. Orkede det ikke mere. På det seneste havde hans forældre oftere og oftere fortalt ham, at det var udmærket at gå med aviser eller reklamer. Det havde de selv gjort, da de var på hans alder. Ja, og se, hvad det har ført til, tænkte han.

Han kunne selvfølgelig altid låne. Af en eller anden grund havde Thomas altid penge. Man skulle fandeme tro, han havde et pengetræ eller sådan noget. Han måtte være uhyggeligt god til at spare, for hans mor og far var da ikke specielt rige. Jonas havde før lånt penge af Thomas, men aldrig så store beløb, som han nu havde brug for. Nej, det var ikke en mulighed. Der måtte være andre måder. Men hvilke? Det spekulerede han intenst over, indtil han et par dage senere gjorde noget, han aldrig havde gjort før. Det var en pludselig indskydelse. Uplanlagt. Skete bare. I supermarkedet, hvor han var gået ind for at kigge på et billigt webcam, som han ville købe, så snart han fik nogle penge, huggede han en lille sort rygsæk fra en indkøbsvogn, som stod ubevogtet et øjeblik.

Han slog til, næsten uden at vide, hvad han gjorde. Uden at tænke. Vognen stod helt alene og forladt i gangen mellem hylder med ris og pasta. Han kiggede sig hurtigt til begge sider, og inden han vidste af det, befandt rygsækken sig mellem hænderne på ham. Med bankende hjerte skyndte han sig gennem kassen, uden at nogen sagde noget til ham eller kiggede mistænksomt efter ham. Da han kom udenfor, kunne han ikke holde sig tilbage længere. Han løb hen til sin cykel og fumlede længe – alt for længe – med låsen, men den var begyndt at gå i baglås af og til.

”Ikke nu, ikke nu!” mumlede han desperat. Nøglen kunne ikke drejes. Han sparkede på låsen, og den sprang op med et metallisk KLONK. Så hoppede han på cyklen og sprintede væk fra indkøbscenteret. Mellem nogle buske ved nedkørslen til en tunnel, der førte en cykelsti og et fortov under en svært trafikeret vej, åbnede han rygsækken og undersøgte sit bytte. Det eneste, han var interesseret i, var kontanter. Der var en mobiltelefon, men han anede ikke, hvad man som tyv stillede op med sådan en. Desuden havde han en mobil i forvejen, så han lod den ligge og nøjedes med at flå pungen op og med en grådig grab tømme den for penge. I alt 550 kroner. Han studerede sedlerne med store øjne. Det var, som om de havde et gyldent skær over sig, og han måtte bide sig i læben for ikke at hvine af begejstring. Så smed han rygsækken længere ind i buskadset og tumlede ud på cykelstien, lige ud foran en gammel dame, der kom kørende på en ældgammel sort bedstemorcykel. Hun slingrede uden om ham i sidste øjeblik og råbte et eller andet efter ham, som han ikke hørte. Han var ligeglad. Kunne kun tænke på en eneste ting: 550 kroner.

Han cyklede hen til en park i nærheden, satte sig på en bænk i solen og tænkte varme tanker om alle de muligheder, han pludselig havde. Han forsøgte at undgå at tænke på den person, der havde mistet sine penge, men på den anden side var det ikke noget, han behøvede at bekymre sig om. Det var jo ikke en, han kendte, og vedkommende ville garanteret få det hele erstattet af sit forsikringsselskab. Så trillede han langsomt hjemad, og da han kom hjem, var hans mor og far allerede kommet fra arbejde. Og de var allerede oppe at skændes. Det var ikke nogen nyhed. Men han spidsede alligevel ører, da hans far råbte: ”Man efterlader sgu da ikke sin taske, så enhver kan gå lige forbi og snuppe den. Det er simpelthen det mest idiotiske, jeg længe har hørt.”

”Der var fyldt med folk i butikken, for pokker,” forsvarede hun sig. ”Jeg troede da ikke …”

”Nej, du troede ikke. Du er fandeme så godtroende. Guuud, er der virkelig tyve her? I Danmark? Det anede jeg virkelig ikke. Men det skal du endelig ikke bekymre dig mere om. Vi tømrere tjener jo kassen, så …”

”Hvad er der sket?” Jonas dukkede frem i døråbningen og kiggede på sine forældre, der stod i hver sit hjørne af køkkenet som to boksere i en boksering.

”Din mor har såmænd lige fået stjålet sin helt nye taske med pung, kontanter, kreditkort og kørekort, og jeg ved sgu ikke hvad oppe i indkøbscenteret.”

Jonas stivnede.

”Ingen så noget som helst,” sagde hun. ”Pludselig var den bare væk – og desuden er det en rygsæk. Den var i indkøbsvognen. Jeg vendte højst ryggen til den i fem sekunder. Og så var den endda helt ny og … og smart. Jeg købte den lige i går.”

”Det er en eller anden knægt, der er løbet med den,” knurrede hans far og lavede kvælertag på en usynlig dreng med sine store, grove tømrerhænder. ”Hvis han bare var her nu, så skulle jeg fandeme nok få banket noget opdragelse ind i kroppen på den fyr, det kan jeg godt fortælle dig.”

Jonas blev ligbleg og skyndte sig ind på sit værelse. Han gravede pengene frem fra lommen. Det var, som om de havde mistet deres gyldne skær. De så nærmest grå ud nu. Og var de ikke blevet varme? De brændte næsten mellem fingrene på ham. Hvor skulle han gemme dem? Hans mor kom jo overalt i hans værelse. I skabene, når hun lagde tøj på plads, under sengen, når hun gjorde rent, alle steder. Det var som at leve i et overvåget fængsel. Han tænkte sig lidt om og proppede så pengene ind i en gammel legetøjsrobot, som han smed ind i skabet i det nederste rum. Der lå forskellige stykker legetøj hulter til bulter, som hans mor aldrig rørte. Det gjorde han heller ikke selv. Ikke længere.

Så tog han overtøj på igen og gik ud. Styrede direkte mod stisystemet og buskadset, hvor han havde kastet rygsækken fra sig. Den lå der endnu. Han samlede den op, kiggede i pungen – grundigere end sidst – og så et lille billede af sig selv og et lille billede af sin far. Så lagde han pungen ned i rygsækken og gik hjem.

De var i køkkenet. Skændtes de stadig? Nej. Der var pause. Selv toptrænede boksere bliver trætte på et eller andet tidspunkt. ”Se, hvad jeg har fundet,” sagde han. ”Den lå oppe ved tunnellen.”

”Du godeste!” udbrød hans mor og samlede den forsigtigt op, som om hun ikke kunne tro sine egne øjne.

”Hvad med pengene?” sagde hans far.

Hun fandt pungen og åbnede den. Viste det tomme rum frem.

”Satans!”

Jonas blev alligevel udråbt til dagens helt.

”Katastrofen er ikke total,” sagde hans far tilfreds og lagde en arm om skuldrene på Jonas. ”Du har lige reddet din mor for en stor ekstraudgift, knægt.”

”Hvorfor det?”

”Det koster flere hundrede kroner at få et nyt kørekort, et nyt sygesikringskort – for ikke at snakke om, hvad en ny pung og taske koster.”

”Tyven har ikke taget andet end pengene,” sagde hans mor glædesstrålende, da hun var færdig med at undersøge sine ting. Og sådan blev den dårlige stemning afløst af lettelse over, at det hele kunne have været meget værre.

Da Jonas nogle timer senere sagde godnat, gik han ind på sit værelse, lukkede døren og fandt pengene frem. Han ville bare kigge på dem. En tohundredkroneseddel, tre hundredkronesedler og en halvtredser. Glædede sig allerede til at bruge dem. Selvom han virkelig flottede sig og købte masser af slik, betalte busbilletterne og det hele, ville han stadig have cirka 350 kroner tilbage. Nok til at købe det webcam. Ret fedt. Mindst lige så fedt, som at han for en gangs skyld ikke behøvede at spare på noget. Glædede sig allerede til at stå i slikbutikken og købe alt det, Merete pegede på. Simpelthen alt!

Han tog sedlerne mellem fingrene, legede med dem, krummede hænderne sammen om dem som en skål, men i det samme føltes det, som om pengene blev varmere og varmere, og inden han nåede at reagere, brød der ild ud mellem dem. Han kastede dem fra sig, greb sin ene hjemmesko og bankede febrilsk flammerne ud med den. Den eneste tilbageværende seddel var en hundredkroneseddel, som var lidt forbrændt i den ene ende, men ikke mere end at den sikkert stadig kunne bruges.

”Pis!” hvæsede han og slog flere gange i dynen med sin knyttede hånd. Så hørte han sin mors stemme og skyndte sig at samle asken sammen og smide den ud ad vinduet, som han lod stå åbent, så røglugten kunne forsvinde. Den friske luft gjorde også ham mere klar i hovedet.

”Katastrofen er ikke total,” mumlede han. Hundrede kroner var stadig nok til to biografbilletter og lidt slik. Hvis bare han sparede.