Ngũgĩ wa Thiong’o

I FORTOLKERENS HUS

Erindringer

På dansk ved Ellen Boen

Images
C&K Forlag

TIL AFGANGSKLASSEN 1958:

George Kinoti

Nicodemus Asinjo

John Wainaina

Elijah Nyanjui

Philip Ochieng

Gerald Macharia

Archie Mbogho

Joshua Omange

David Maringa

Samwel Mwanzia

Joab Onyange

Dunstan Ireri

Joseph Mengo

Meshak Oluoch

John Kang’ethe

John Kimanzi

George Ongute

Ishmael Gatuna

Joel Kori

Nelson Auma

Alexander J. Amega

Archibald Githinji

Andrew Kaingu

James Wafula

Samwel Githegi

David Mzigo

Hiram Karani

Daniel Gatingi

Stephen Muna

Henry Chasia

Erastus Ngunya

James Ngugi¹

Kennedy Munavi

Elius Irongo

Samuel Mungai

Peter Bambula

Joseph Gatuiria

Livingstone Nkuruna

Stephen Swai

George Njoroge

Ernest Likimani

Johana Mwalwala

Bethuel Kurutu

Moses S. Kiarie

John G. Mgalu

Erastus Kiaritha

Joseph Njau

Gilbert Kaisha

Julius Kitur

Evanson Mwaniki

Kamau Kiarii

Benjamin Mogaka

James Giceru

Alle bidrog de til min intellektuelle og åndelige udvikling

Og til minde om Kenneth Mbũgwa, der gik bort, mens jeg nedskrev disse erindringer.

Noget skræmte mig, da jeg troede, jeg var allermest tryg.

– WALT WHITMAN, ”DENNE KOMPOST”, GRÆSSTRÅ

1955

En beretning om hjem og skolegang

1

Mit første semester på kostskole er ovre, og jeg skal hjem. Det er april. Da jeg i januar rejste fra Limuru for at begynde på Alliance High School, var det i den bageste vogn i et godstog, som jeg var blevet smuglet ind i, og hvor mit eneste selskab var arbejderes redskaber og tøj. Nu rejser jeg på tredje klasse sammen med min skolekammerat Kenneth Wanjai. Vognen er overfyldt, der er kun ståpladser, og vores skoleuniformer bestående af kakishorts, skjorte og blåt slips får os til at skille os ud fra de øvrige passagerer, der alle er sorte afrikanere iført mere eller mindre lasede klæder. De hærgede ansigter modsiger deres muntre stemmer og lejlighedsvise latter. Da vi stiger af på togstationen i Limuru, bliver jeg hængende et øjeblik på perronen og ser mig omkring for at bevare dette minde om min hjemkomst. Skuret til fragtgods, teboden, venteværelset og de adskilte, udendørs lokummer forbeholdt henholdsvis europæere, asiater og afrikanere står der endnu som tavse, vejrbidte vidner om den tid, der er gået, siden stationen blev indviet i 1899.

Wanjais og mine veje skilles, da vi drager hver til sit, han i sin fars bil, jeg alene og til fods. Så slår det mig: Jeg er på vej hjem til min mor. Snart, meget snart skal jeg gense mine søstre og min lillebror, og jeg har godt nyt: Jeg blev en af de bedste i klassen. Min mor vil uden tvivl spørge, om det var det bedste, jeg kunne præstere, eller i en anden variant, om jeg blev nummer et, og jeg vil være nødt til at indrømme, at en anden dreng, Henry Chasia, overgik mig. Hovedsagen er, at du gjorde dit bedste, vil hun helt sikkert sige, og dét med stolthed. Jeg vil sole mig i hendes glade smil, der altid udstråler varme og uendelig omsorg. Jeg tager forskud på hendes reaktion.

Jeg løfter op i trækistens håndtag med højre hånd. Den er ikke særlig tung, men bliver ved med at hamre ind i mit ben, og efter et stykke tid skifter jeg hånd. Det er imidlertid værre i venstre side, så jeg løfter den op på skulderen og indarbejder lidt efter lidt en rutine: højre hånd, venstre hånd, højre skulder, venstre skulder og derefter tilbage til højre hånd. Det går kun langsomt fremad. Jeg passerer den afrikanske markedsplads, der virker forladt og spøgelsesagtig, havde det ikke været for en flok herreløse hunde, der jagter og slås om en brunstig tæve. Men mindet om barndommens oplevelser på stedet vælder ind over mig: min brors værksted; trængslen uden for Green Hotel, hvor folk flokkedes for at høre nyheder i radioen; dengang jeg væltede med Patrick Mũrages cykel. Jeg vakler op ad skrænten mod det indiske butiksområde. For knap to år siden løb min bror, Gode Wallace, ned ad selv samme skrænt og undslap kun med nød og næppe politiets kugleregn, men jeg nægter at lade disse smertefulde minder overskygge min første hjemkomst som Alliance-elev. I stedet fremmaner jeg billeder fra min Limuru-barndom, som er mere i tråd med min sejrssikre sindsstemning.

Onesmus Kĩhara Warũirũ dukker øjeblikkelig op i mine tanker. Kĩhara, en eminent cyklist og dertil noget af en entertainer, elskede at forcere denne skrænt. Folk plejede at tage opstilling og heppe vantro og beundrende, når han cyklede op ad bakken med breve og pakker til de indiske butikker. Det er aldrig lykkedes nogen anden cyklist at forcere hele bakken uden én eneste gang at stige af cyklen og skubbe den. Kĩhara var vores cykelhelt og indehaver af overmenneskelig styrke.

Jeg er så opslugt af disse minder, at jeg glemmer at lægge mærke til mine omgivelser. Pludselig fornemmer jeg dog helt instinktivt, at jeg er nået hjem … eller frem til det sted, der skulle have været hjem. Jeg standser, stiller trækisten fra mig og kigger rundt. Hækken af asketræer, som vi plantede, ligner sig selv, men bag den er vores boplads forvandlet til en dynge brændte lerbrokker, træflis og græs. Min mors hytte og min brors pælehus er jævnet med jorden. Mit hjem, hvorfra jeg drog til Alliance blot tre måneder tidligere, eksisterer ikke længere. Vores pæretræ står der endnu, men ligesom askehækken kun som et tavst vidne. Jeg lader blikket vandre videre, og det går pludselig op for mig, at hele landsbyen med alle dens bopladser er forsvundet. Stierne, der gennemkrydsede landskabet og forbandt de spredte bopladser til et samlet landsbysamfund, fører nu fra den ene ruinhob til den anden, gravmæler over det, der var engang. Der er ikke et menneske inden for synsvidde. Selv fuglene, der flyver omkring eller sidder kvidrende i hækkene, understreger tomheden. Desorienteret sætter jeg mig på min rejsekiste under pæretræet, som om jeg håber, at det vil indvie mig i, hvad det ved. Træet har i det mindste trodset ødelæggelsen, og jeg plukker nogle modne pærer, som jeg indtager i forvirret tavshed. Hvordan kunne en hel landsby, dens indbyggere, historie og alting bare sådan forsvinde?

Synet af to rotter, der jagter hinanden midt i ødelæggelserne, vækker mig af mine drømmerier. Jeg beslutter at gå hen til de eneste huse, der stadig står, Kahahus, for at finde et svar, skønt også disse virker forladte og spøgelsesagtige. Endnu en gang vakler jeg af sted med min bagage. Henne ved hegnet får jeg øje på en mand, jeg genkender som Mwangi, og som indgår i en gruppe af arbejdere, der altid har udvist loyalitet over for familien Kahahu. Som børn kaldte vi ham Mwangi wa Kahahu, selvom han ikke var blodsbeslægtet med dem. Han kunne altid divertere med sladder om seneste nyt fra det store hus på bakken. Nu er han og jeg de eneste menneskelige væsner i et affolket landskab.

Vil du påstå, at du ikke ved, at alle indbyggerne er blevet tvangsforflyttet til området oppe ved hjemmeværnsgarnisonen? Nå ja, du er jo lige kommet hjem på skoleferie. Bare gå derop, så ser du det med dine egne øjne, siger han og slår ud med hånden i retning af bakkekammen.

Hans udsagn er nøgternt konstaterende. Jeg stirrer på ham, forventer en uddybning, men han går bare sin vej. Under normale omstændigheder ville han have givet sig tid til at fortælle historier om familien Kahahu, hans yndlingsemne, men i dag svigter ordene ham. Langsomt begiver jeg mig op ad bjergsiden, forbi flere ruiner, forkullede ligbrændinger af landsbysamfund. Oppe på bakkekammen, berøvet alle minder, stiller jeg trækisten fra mig og kigger ned på dalen under mig. En helt ny udsigt over stråtækte tage viser sig foran mig.

Væk med billeder af fortiden, siger jeg til mig selv. Fantasier er ikke til nogen hjælp. Tag din kiste og gå ned ad den samme sti, som du plejede at følge til skole. Gå ned ad skrænten. Gå hen over grusvejen nede i dalen, forbi det velkendte sumpområde. Tving fødderne fremad. Ja, fortsæt. Fortsæt. Fortsæt. Gå videre. Slæb kisten med.

Jeg når frem til den første række huse. Med nogle mænd forvist til bjergene og andre i fængsel har kvinderne påtaget sig både gamle og nye roller: at sørge for mad og tøj til børnene; skaffe vand; dyrke jorden; knokle for en ussel løn; og bygge. Bygge nye huse. Etablere nye hjem. Man har end ikke tid til at overskue, hvad man har udrettet. Man har brug for en fremmed, en som mig, for at få overblik over det, man ikke selv har tid til at se. Hytterne befinder sig i forskellige stadier af færdiggørelse. Bevæbnede hjemmeværnsfolk afpatruljerer stierne i den nye landsby. Ingen finder nåde, hverken mødre, søstre eller børn.

Jeg spørger folk, alle, jeg møder, om de har set min mor. Nogle kigger forundret på mig og siger, at de ikke aner, hvem jeg taler om; andre trækker på skulderen eller ryster bare på hovedet og fortsætter med det, de er i gang med. Andre spørger dog efter flere detaljer om min familie, om deres tidligere boplads, hvorefter de peger på steder, hvor jeg kan få flere oplysninger.

De gamle, uafhængige bopladser fra forskellige områder er blevet samlet i én overordnet landsby ved navn Kamĩrĩthũ, uden hensyn til tidligere lokal tilknytning, men det lykkes mig dog til sidst at finde min familie. Min mor og min svigerinde er i gang med at tække taget, mens min søster står nedenfor og rækker bundter af strå op til dem. Min lillebror og nogle unge mænd, jeg ikke kender, er i gang med at lerkline væggene. Et råb af genkendelse fra min lillebror Njinjũ får de andre til at kigge op. Min søster Njoki tørrer hænderne i kjolen og tager min hånd. Min mor råber Tuge nĩ woka, så kom du altså tilbage, som om hun havde foretrukket, at jeg var blevet væk. Min lillebror siger Karibu. Det betyder ganske vist velkommen i familiens skød, men er også og frem for alt en opfordring til at tage del i arbejdet. Jeg finder et ugeneret hjørne, tager skoleuniformen af og skifter til mit gamle tøj, og få sekunder efter er jeg indsmurt i mudder. Det var ikke sådan, jeg havde forestillet mig min hjemkomst.

Og Alliance, hvor jeg har boet niogfirs dage længere, end jeg har været her? Hvad betyder stedet for mig nu, hvor denne landsby møder mig som en fremmed?

2

Da jeg torsdag den 20. januar 1955 for første gang betrådte Alliance High Schools område, følte jeg det, som om jeg endelig og med nød og næppe var undsluppet et kobbel blodhunde i et tilsyneladende endeløst mareridt. Frem til dette øjeblik havde jeg tilbragt livet med at kigge mig nervøst over skulderen. Lige siden landet i 1952 blev erklæret i undtagelsestilstand, havde jeg levet i konstant frygt for at blive skudt af de svært bevæbnede britiske tropper, der var overalt og på evigt udkig efter antikolonialistiske Mau Mau-krigere, virkelige eller indbildte. Nu befandt jeg mig på et fredhelligt sted, men de frådende køtere lå i skjul lige uden for portene og ventede bare på deres chance.

De mange murstensbygninger, der var opført på et og samme sted og kun var beregnet for os, forekom mig som en veritabel fæstning og var så helt ulig de lerklinede og stråtækte hytter, jeg havde boet i hele mit liv. Vores værter, som jeg senere forstod var præfekter, gav os en rundvisning på området, hvorefter de fulgte os hen til vores respektive huse og sovesale. Alene ordet sovesal lød som indbegrebet af tryghed og hjemlig hygge. Sengene var placeret i to rækker over for hinanden og adskilt af flade kommoder, der også fungerede som natborde. Min kiste med bagage fik plads under sengen. Sovesalen mindede mig om sygestuen på King George Hospital, hvor jeg engang var indlagt på grund af min øjenlidelse, selvom her ikke lugtede af hospital, men af lavendel. For første gang i mit liv havde jeg en rigtig seng, min helt egen. Morgenen efter måtte jeg næsten knibe mig i armen for at turde tro på, at det ikke var en drøm.

Om fredagen, min anden dag, blev vi indregistreret og inddelt i klasser på skolekontoret. Om lørdagen fik vi hver især udleveret en skoleuniform, der bestod af et par kakishorts, to bomuldsskjorter – en hvid til at sove i, en rød til skolebrug – og et blåt slips. Eftersom der løbende ankom nye drenge, gik denne første weekend hurtigt som i en behagelig drøm, og alt syntes at miste konturerne i en tågedis. Hylet fra hundekoblet lød som et fjernt ekko i horisonten.

3

Alliance High School blev grundlagt den 1. marts 1926 som resultatet af en kortlivet alliance mellem de protestantiske missioner Church of Scotland, Church Missionary Society, Metodistkirken og Den Afrikanske Indremission.² Det var landets første videregående skole for afrikanere og det eneste minde om de forskellige missioners lykkelige, men kortvarige samdrægtighed. Afrikanske afgangselever fra grundskolerne fik hermed et alternativ til diverse erhvervsuddannelsesinstitutioner.

Gymnasiet fulgte anbefalingerne af 1924 fra Phelps-Stokes-komitéen for Undervisning i Østafrika, var finansieret af den New York-baserede Phelps-Stokes Fund og baserede sig på det undervisningssystem, man i 1800-tallet havde udarbejdet med henblik på uddannelsen af indfødte amerikanere samt afro-amerikanere i Sydstaterne. I 1924-25, umiddelbart inden sin officielle udnævnelse til Alliances første rektor, var G.A. Grieves rejst til USA på et Phelps-Stokes-stipendium for at studere omtalte system, hvilket i praksis betød en obligatorisk pilgrimsrejse til Tuskegee og Hampton. Modellerne var Virginia Hampton Institute, grundlagt i 1868 af general Samuel C. Armstrong, søn af en missionær på Hawaii, og Tuskegee Institute i Alabama, grundlagt i 1881 af Booker T. Washington, der var uddannet på Hampton og var Armstrongs protegé. Begge skoler repræsenterede to indbyrdes nærmest modstridende visioner, hvad angik undervisning: opbygning af selvtillid og ønsket om at producere samfundsbevidste sorte, der var indstillet på at arbejde og virke på de gældende betingelser i den raceopdelte stat.³ Alliances fundament var netop denne optimistiske ånd. Skolens motto, Stærk for at tjene, og dens parole, at styrke krop, sjæl og sind, var en omskrivning af Armstrongs vision om at integrere legeme, hjerte og hænder. Temaet gik igen i skolebønnen:

O Herre, vor Gud, hold din hånd over denne vor skole, at den må være grundig i sit virke og bringe glæde til enhver. At den må frembringe mænd, stærke i krop, sjæl og sind, så disse i dit navn og med din styrke trofast kan tjene hverandre.

Selvom Alliance, der oprindelig tilbød et toårigt skoleforløb, havde den boglige undervisning som sit primære formål, bibeholdt man det erhvervsfaglige aspekt fra den amerikanske Sydstats-model ved også at undervise i håndværk og landbrug. Og i lighed med skolens forbilleder udklækkede man fortrinsvis lærere, hvoraf nogle senere blev ansat på missions- og regeringsdrevne skoler samt de uafhængige afrikanske skoler, før disse blev forbudt. Denne model forblev stort set intakt indtil 1940, hvor Edward Carey Francis overtog rektorposten og udvidede den erhvervsorienterede model til et fireårigt bogligt skoleforløb af engelsk tilsnit.

Carey Francis så Alliance som en enestående chance for moralsk og intellektuelt at forme et fremtidigt lederskab, der kunne navigere mellem modstridende ekstremer, en holdning, han redegjorde for i et brev fra 24. april 1944 til Hans Velærværdighed, pastor Grace, Edinburgh House, Eaton Gate:

Racetænkning i Kenya er af det onde. Der er fejl på begge sider. Blandt mange europæere hersker en mistro til missionskolernes undervisning (”man fordærver de indfødte”), om end denne mistro er langt mindre udbredt nu end tidligere; blandt afrikanere hersker en indgroet mistro til de hvide. En mand, der forsøger at udføre sit arbejde, vil uvægerligt møde kritik fra begge sider, hvilket ikke bliver lettere af, at han uundgåeligt vil begå fejl. Det er dog også en enestående chance. Hovedparten af landets fremtidige ledere vil være udgået fra vores skoler.

Edward Carey Francis, fra Alliance High School: 75 års fødselsdag, 1926-2001

I en anden tekst fortæller Carey Francis, hvordan en velmenende rejsefælle ved deres ankomst til Mombasa i oktober 1928 trak ham til side og rådede ham til at være omhyggelig med ikke egenhændigt at udføre nogen form for fysisk arbejde, end ikke at rydde op i sin omfattende bagage, da han derved ville ”miste enhver respekt hos de indfødte”.⁴ Ikke desto mindre udviste de afrikanske drenge, han mødte under sin første ansættelse som rektor for Maseno High School, en naturlig venlighed og iboende ridderlighed, et råmateriale, der kunne forfines i gunstig retning.

Han må have medbragt denne holdning til Alliance, og skolen havde i sandhed gjort sit for at fremelske nogle i bund og grund samarbejdsvillige, kommende ledere. Men på trods af de bedste hensigter fra skolens grundlæggere havde Alliance også fremavlet en radikal, antikolonialistisk nationalist-feber. Selve skolens struktur undergravede således paradoksalt nok det kolonialistiske system, den var sat til at tjene, og Carey Francis, skønt han var dekoreret af Imperiet, skulle vise sig at arbejde indædt for at omstyrte kolonivældet. Den kendsgerning, at de afrikanske ansatte blev behandlet som de hvide læreres jævnbyrdige, underminerede – i det mindste i vores øjne – den kolonialistiske apartheid og fremstillingen af afrikanerne som underlegne. Javist, nogle af dem gik godt nok mere korporligt til værks i klasseværelset end deres hvide kolleger, men uanset hvad de underviste i og hvordan, var de afrikanske lærere vores rollemodeller. Ved at insistere på toppræstationer på såvel sportspladsen som i klasseværelset frembragte Carey Francis selvsikre, studieparate og intellektuelle hjerner. Da jeg forlod Alliance, følte jeg mig i akademisk henseende fuldt på højde med de bedste afgangselever fra et hvilket som helst europæisk og asiatisk gymnasium.

Da jeg ankom første gang i januar 1955, havde jeg imidlertid ingen anelse om skolens baggrundshistorie eller om den selvværdsfølelse, som den med tiden ville vække i mig. Ikke at det ville have gjort nogen forskel. Det var tilstrækkeligt for mig at vide, at blodhundene ikke ville få adgang og forstyrre min søvn på Sovesal 2 i Livingstone House.

4

Hvis jeg var død en time før det skete, var livet lykkeligt. Men fra nu af er der i verden ingen alvor mer. Det var mandag klokken fem og min fjerde morgen på Sovesal 2. Hvorfor denne snak om døden? tænkte jeg, idet jeg satte mig op i sengen og så mig ængsteligt om. Morgenråberen stod ude på den fælles gårdsplads, mens resten af os befandt os i forskellige stadier af vågen tilstand. Min nabo, andetårseleven Arap Soi, beroligede mig: Det er bare Moses Gathere, huspræfekten, der byder den nye dag velkommen. Eller rettere sagt hans måde at beordre præfekterne på de fire Livingstone-sovesale til at få os ud af fjerene.

Hvis jeg var død, gentog Moses. Tumpe fnyste en af de andre drenge irriteret. Det er Stanley Njagi, fortalte Soi. Han hader at stå op, og han hader at blive vækket. Hver aften trækker han tæppet over hovedet og læser ved en lommelygte til langt ud på natten. Han elsker ordet tumpe.

Havde jeg blot en dolk i min håndså ville jeg

Og det der er Stephen Mũrĩithi, sagde Soi. Han kan ikke døje autoriteter. Han er altid stridslysten, som om han vil op at slås, selvom han ikke lader det komme så vidt. Men hans du-kan-barekomme-an-blik kan godt virke skræmmende.

Øjeblikket efter summede sovesalen af aktivitet. Uden nogen form for shakespearsk dramatik fordelte Bethuel A.