Tidligere udgivelser:

Til en fremmed

Heksen Angina (børnebog)

Zahras ørken

Øjeblikkets mester

Nina Belling

Nattens stemmer

Roman

mellemgaard

Nattens stemmer

© 2012 Nina Belling og Forlaget mellemgaard

Sat med Cheltenham og New Century Schoolbook

Redaktør: Rikke Kirchheiner

Grafisk produktion : KWG Design, Odense

Grafiker og omslagslayout : Tine Wichmann

Tryk : Toptryk Grafisk A/S

1. udgave, 1. oplag

ISBN 978-87-92920-44-7

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner,

der har indgået aftale med Copy-Dan, og kun inden for de

i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at bringe korte uddrag

i forbindelse med anmeldelser.

www.mellemgaard.dk

Alle personer og handlinger i denne bog er fiktive.

Enhver lighed med nulevende eller afdøde personer er tilfældig og utilsigtet.

Thi har jeg vovet forkert, nuvel, så hjælper Livet mig med Straffen. Men har jeg ikke vovet, hvo hjælper mig så?

– Søren Kierkegaard

Kapitel 1

Hun læner sig ind over køkkenbordet og læser stillingsannoncen. Den trækker i hende, hun må læse den en gang til og så igen. Nu folder hun avisen og indrammer annoncen med en gul highlighter. Det lyser, tænker hun. Anderledes er det med støvregnen, den ælter markerne og engen til en gråbrun masse. Himlen siver ned i jorden og jorden op i himlen. Hun har været ude flere gange i løbet af ugen og hjulpet til, men det holder kort. Hun fryser og søger indendørs, lukker øjnene og tænker på noget andet. Det er ikke fordi hun drømmer om et grønnere eller mere frodigt sted. Snart skinner solen, luften bliver varm, himmel og jord deler sig i blåt og grønt. Det er ikke sommeren hun længes efter, mere et andet sted. Som i annoncen. Når hun læser den, ved hun der er noget hun må gøre.

Agnete tørrer den duggede rude af med ærmet og får øje på Anders. Han går ned over bakken, først langsomt, så sætter han farten op til han står bag træerne i baghaven. Et øjeblik er han ude af syne, så kommer han frem igen med noget i hånden. Skovlen rammer præcist, han støder til med foden og fjerner jorden rytmisk uden at holde pause. Hans lange krop er foroverbøjet, det våde hår klæber til hovedet. Agnete ved ikke hvorfor han graver lige der. Måske vil han plante et æbletræ. Det kan også være begyndelsen på en ny terrasse. Han har talt om at det ville være et godt sted, med udsigt over engen og kvæget, i ly af bakken. Hun ser på uret over komfuret hvor fedtet støv klistrer til viserne. Om lidt mødes de på tolv, så er det tid til frokost.

Hun skynder sig at dække bord. Hurtigt lægger hun pålæg på en tallerken, piller en røget sild og pynter den med radiser fra drivhuset, henter to øl fra køleskabet. Lidt usædvanligt med øl til frokost, men hun må tale med ham. I det samme står Anders med mudrede gummistøvler i døren, han bakser med at få dem af, mens han nikker bifaldende mod frokostbordet.

”Hvad er anledningen?”

”Ikke noget særligt.”

”Men øl på en hverdag.”

”Sild og øl, det passer sammen.”

Han vasker sig i bryggerset, vandet løber. Nu slukker han, bøjer sig frem for at se sig i spejlet og rede håret væk fra panden. Han gør sig umage. Irriterende på en måde. Et øjeblik mister hun modet til at fortsætte. Hvorfor kan hun ikke sige at sådan er det? Hun vil tage et arbejde selvom det ikke er nødvendigt. De har talt om det før. Og hvorfor det? vil han spørge. Agnete tøver. Hun har ikke rigtigt fat i noget herhjemme, kan hun sige. Nej, det er en forkert indfaldsvinkel. Anders vil se bekymret på hende og minde hende om alle de ting som trænger til en kærlig hånd. Hun gør det godt, vil han tilføje. Der må være en anden måde. Under alle omstændigheder, som altid, nærmer de sig sagen langsomt. Om det gælder en ny terrasse eller et arbejde, er de afventende, kredsende, forsigtige, eller er det det? Agnete ved ikke om de bare er usikre på hvad den anden vil sige, bange for at møde den andens modstand, eller om det er noget helt tredje; som frygter de noget sættes i gang de ikke kan magte. Som nu hvor de sidder over for hinanden og spiser i tavshed. Der er kun lyden af gaflen mod tallerknen, ind i munden, den skraber let mod hans tænder. Lidt efter er Anders færdig og tørrer sig omhyggeligt med servietten. Det er nu, før han rejser sig og går i gang igen. Hun skubber avisen hen over bordet og peger på den indrammede stillingsannonce.

”Jeg tænker det er noget for mig.”

Han læser opmærksomt, flere gange ser han på hende med rynkede bryn.

”Hvorfor det?”

”Det er meningsfuldt arbejde, ikke?”

”Men lige på et krisecenter og så alene om natten. Er det ikke lidt underligt?”

Underligt. Det har hun ikke tænkt på, og alene, siger han. Det er hun vel ikke. Der er kvinder som har søgt tilflugt. Hun vil tale med dem, de har historier hun må høre, smertefulde oplevelser, traumer. Kvinder uden beskyttelse, hun kan hjælpe dem, må han forstå. Der er et intet. Et mørkt sted, uendeligt i udstrækning og uden synlige udgange. Hvordan skal hun sige det? Hun rækker hånden frem mod ham. Måske er det bedre med tal. Som i en produktion med x-antal kvæg som skal spise y-mængde foder og have z-kvadratmeter græsningsareal. Det drejer sig om at udfylde et regneark og få det til at gå op.

”Det er en sovende nattevagt,” siger hun og lægger sin hånd over hans arm. ”Jeg kommer hjem og laver mad som altid. Syv dages arbejde, syv dages fri. Er det ikke perfekt for os?”

Anders rejser sig hurtigt. Lidt for hurtigt, synes han åbenbart, for han sætter sig straks igen.

”Maden, siger du. Men der er jo også ...” Han går i stå og ser på sine hænder. ”Der er andet end det.”

”Jeg trænger til at komme ud. Det er også det.”

”Hvorfor så ikke arbejde i nærheden? Et sted hvor du har kolleger. Så lærer du folk at kende.”

”Det er en mulighed,” hun går i stå og ser rundt i køkkenet. ”På den anden side,” hun piller ved en flig af voksdugen, ”det er jo netop det job jeg gerne vil have.”

Der er noget uden for ordene, udeleligt med andre. Det er hendes limbo, Anders kender det ikke og viser ingen vej ud. Måske findes der en udligning for noget som engang er sket. En anderledes balance end den som frembringes i et regneark. Da hun læste annoncen, var det som en hånd strakte sig frem i mørket. Et skrøbeligt billede hun må skærme. Som Anders dækker nyplantede frø i drivhuset.

”Men i København. Er det storbyen du savner?”

Hun ser ham i øjnene. ”Det er ikke fordi jeg ikke vil være her. Det må du endelig ikke tro, det er slet ikke sådan ment. Måske er det bare noget jeg skal prøve.”

Han lader hånden glide gennem håret, sidder et øjeblik og funderer over et eller andet, så trækker han vejret dybt og ser op. ”Men hvis du virkelig mener det, eller det er det du vil, så ...”

Hun læner sig ind over bordet og kysser ham. Så rejser hun sig og laver kaffe, mens Anders trommer på bordpladen, negle mod voksdug. Det ligner ham ikke. En insisterende trommen, ude af takt med urets tikken.

Kapitel 2

Agnieszka ... Hun vender sig om, træder et skridt tilbage og er lige ved at snuble over en løs brosten, men finder fodfæste igen. Er der nogen som kalder på hende? Hun ser sig omkring. Et kastanjetræ står midt på pladsen, de nyudsprungne blade rasler svagt i vinden. Ude på gaden myldrer det med biler, cyklister og gående, men herinde er der ingen at se. Det sker at hun hører sit navn, det andet, variationen, som en svag hvisken eller i drømme. Det er ikke noget hun vil tænke på lige nu hvor hun står foran et hus der får hænderne til at sitre, så hun må knytte dem i jakkens lommer. Huset er større end hun har forestillet sig. Gavlene rejser sig mod forrevne skyer på himlen, en fløj skyder ud til siden og ligger i skyggen af gadens baggårde. Det ligner mere en herregård som hører til ude på landet, ved skoven og de udbredte marker, men her står det på et hjørne midt i byen omgivet af et smedejernsgitter; en streg mellem det derude og det herinde.

Agnete får øje på en glasrude i hoveddøren, hun retter sig hurtigt og tager hænderne op af lommen, står lidt forlegen og stritter med fingrene, så folder hun dem på ryggen. Det er bedst ikke at stirre ind i ruden, måske står der en person på den anden side og holder øje. Hun smiler forlegent og retter på håret. Et øjeblik drysser modet og er et vissent blad mellem fingrene. Armene falder ned langs siden. Hvad laver hun egentlig her? Hun behøver ikke at gå til den ansættelsessamtale. Hun kan gå ud gennem gitterporten, tage toget til Slagelse og bussen videre til hun står på en anden gårdsplads, mindre prætentiøs, med hvidkalkede længer til fire sider, perlegrus under fødderne og Anders et sted i nærheden. Hun kunne, men nej, det er nu det gælder. En hurtig bevægelse og hun har trykket på dørklokken. En ældre kvinde med et fyldigt, rødt hår åbner døren på klem og ser mistænksomt på hende.

”Agnete Rasmussen?”

Kvinden gør akkurat plads til at hun kan komme ind i en smal entré. Med en abrupt bevægelse peger hun op ad nogle trappetrin mod en gruppe borde og stole i et højloftet rum.

”Der er noget ventetid.” Kvinden følger hende hen til et bord og trækker en stol ud. ”Vil du have noget at drikke?”

Agnete ryster på hovedet, kvinden vender sig og går. Hendes røde hår kruser ned ad ryggen, nederdelens syntetiske stof knitrer ved hendes hastige skridt væk og efterlader Agnete i det tavse rum. Agnete rejser sig halvt, vil kalde, bare et glas vand, tak, det brænder i halsen, men hun opgiver, sætter sig igen og presser tasken ind mod kroppen. Hun sidder et stykke tid i samme stilling. Fastlåst, tænker hun, og ved at hun ligner mormor når hun sad i gangen og ventede på at blive kørt ud i hytten. I timer kunne hun sidde på en skammel i den smalle entre. Som en stenstøtte. Nylonfrakken var knappet og tasken fastklemt på skødet. Hendes fødder i Nikesportssko, altid de samme sko, var trukket ind under stolen. Agnete strækker forsigtigt benene ud og sætter tasken fra sig. I Polen retter man ryggen og ser myndig ud, andre regler gælder her. Noget med at være afslappet, tænker hun, og have et levende kropssprog. Som coachen nævnte i fjernsynet den anden dag. Det gælder om at være naturlig. Agnete ved det og alligevel. Det er ikke lige til. Hendes øjne flakker hen over bræddegulvet. Det trænger til at blive lakeret, skallede pletter breder sig, bemærker hun og presser igen fødderne sammen under stolen. En bil hugger bremserne i ude på gaden, det hviner. Koncentration. Om få minutter er det hendes tur. Kvinden med det røde hår kommer knitrende forbi, hun smiler afmålt og forsvinder op ad trapperne. De gode kort på hånden talte coachen om i tv-programmet. Noget med at kende sine kort. Hun repeterer: en bachelor i psykologi fra Krakow universitet. Den kan bruges som udgangspunkt og viser et vist formelt kendskab til menneskets psyke. Så er der perioden hvor det gik dårligt med driften, og hun tog arbejde som hjemmehjælper. Arbejdet indikerer en slags erfaring med mennesker og et kendskab til systemet. Det sidste kort på hånden er en trumf; hun taler formfuldendt dansk med en meget svag accent. Hun skæver mod døren til samtalerummet. Da døren går op, tager hun en dyb indånding og retter ryggen.

Sollyset falder gennem høje vinduer i rummet. Instinktivt skygger Agnete med hånden for bedre at kunne se de fire personer der sidder omkring et aflangt bord. De smiler til hende da hun nærmer sig. En kvinde ved bordenden rejser sig og rækker hånden frem.

”Susanne Holdt, jeg er leder her på stedet,” siger hun og trykker hendes hånd. Fast og vedholdende.

Agnete får lyst til at trække sin hånd væk, men tager sig i det. Susanne Holdt præsenterer de andre ved bordet uden at nævne deres efternavne. Det strejfer Agnete at det kun er lederen som har et efternavn.

”Er der lige én som sørger for noget kaffe eller te til Agnete?” fortsætter hun og peger mod en ledig stol. ”Sid ned.”

Blodet dunker svagt i det ene øre, halsen kilder, så hun må rømme sig. Hun folder hænderne i skødet og fokuserer på en buket gule roser på bordet mellem kurve med slik og småkager, kander og fyrfadslys.

”Vil du have kaffe?”

Rikke, pædagogen, rækker en kaffekande frem mod Agnete og kommer til at skubbe til et fyrfadslys, stearinen flyder over og ud på den lyse bordplade.

”Det er tredje gang i dag. Skal jeg ikke gøre noget ved det?” siger en ung kvinde som blev præsenteret som frivillig.

”Bare lad det være,” svarer Susanne Holdt og ser hen på Rikke. ”Vil du lægge ud?”

Det sorte pagehår indrammer lederens ansigt. Som en hjelm, tænker Agnete, da en solstråle rammer. I et glimt ser hun hende gå over en mark i fuld udrustning med sværdet draget. En hævnende engel. Agnete flytter blikket til den frivillige der forsøger at fjerne det spildte stearin. Hun vil gerne hjælpe, men i det samme læner Rikke sig ind over bordet og spørger om hun kender noget til huset.

Agnete tager en dyb indånding og gør detaljeret rede for husets opbygning, administrativt og fysisk. Hun har fat i noget, konkret og ligetil, hun kan næsten mærke skuldrene falde på plads.

”Det er dejligt at tale med én som har sin research i orden,” siger lederen og nikker.

Agnete ser rundt på kvinderne. De møder hendes blik og smiler. Rikke fortsætter:

”Hvordan har du det med at skabe ro om natten? Handle i en akut situation. Du er alene om natten, må vi huske.”

”Jeg er vokset op hos min mormor,” hun rømmer sig og ser ned, ”vi havde ikke så mange penge, så det afhang meget af mig. Da jeg blev ældre ...”

Agnete stopper brat. Det er længe siden hun har talt om Polen. Ordene klumper sig sammen i munden og fylder alt for meget. Hun snapper efter vejret og prøver igen:

”Jeg arbejdede på en beværtning. Jeg afviste folk ved døren, vurderede risikoen. Det var nødvendigt at handle hurtigt for at overleve.” Hun fortryder det sidste, det lyder overdrevet.

Nu læner Susanne Holdt sig frem. ”Hvad med i dag? Har du for nylig skullet handle selvstændigt og tage et ansvar?”

”Jeg passer gården når min mand er på kursus eller syg.”

”Er det ikke svært? Jeg mener at være alene på landet og så her,” fortsætter Susanne Holdt og ser alvorligt på hende.

En konstant summen kommer udefra, en bil dytter, nogen råber. Agnetes blik glider rundt om bordet. Hvorfor denne fokusering på at være alene? Der må være noget andet de kan tale om. Hun ser hen på Rikke som stadig sidder lænet frem imod hende, afventende.

”Jeg kan godt lide at være sammen med folk, desværre har vi ingen børn.” Agnete mærker et jag i mellemgulvet. Det er ikke det hun har lyst til at tale om. Men Rikke ... Hun må sige noget som kan gøre hende tilfreds. ”Jeg mener børn er gode til at socialisere deres forældre,” fortsætter hun og smiler afværgende.

Et smil breder sig i Rikkes ansigt. Susanne Holdt læner sig tilbage i stolen, stryger håret om bag ørerne og mumler et eller andet om at de skal huske at få fat i receptionisten, så de kan få bestilt nogle sandwich til frokost. Samtalen er åbenbart forbi.

”Men hvorfor er det egentlig du vil være nattevagt?”

Alice, rådgiver i krisecentret, siger noget for første gang. Det meste af tiden har hun betragtet Agnete som var hun under mistanke.

”Det er et meningsfuldt arbejde, og samtidig har jeg tid tilovers. Om dagen kan jeg hjælpe min mand på gården.” Hun holder en pause og mærker varmen i kinderne. ”Vi har brug for de ekstra penge jeg kan tjene,” hun ser ned, ”det er ikke så let for landbruget lige for tiden, heller ikke det økologiske.”

De mumler forstående rundt om bordet. Agnete er lettet, det var en plausibel forklaring selvom den ikke ligefrem gælder for dem. Anders har styr på økonomien, de mangler ikke noget.

Susanne Holdt ser rundt. ”Er der flere spørgsmål?”

De ryster på hovedet undtagen Alice som rømmer sig.

”Ét til.” Hun ser direkte på Agnete. Bag brillerne lyser øjnene blå. Som sprinklervæsken i den gennemsigtige plastikflaske på bordet i bryggerset, tænker Agnete og prøver at koncentrere sig om det Alice siger.

”Du nævnte lige før at du gerne ville lave et stykke meningsfyldt arbejde. Hvad lægger du i ordet meningsfyldt?”

Rikke sukker. Susanne Holdt slår let med håndfladerne i bordet:

”Skal vi ikke sige: nok er nok!”

De nikker rundt om bordet. Alice ignorerer dem og ser fortsat på Agnete.

”Jeg forestiller mig at kvinderne har mulighed for at søge trøst hos nattevagten,” siger hun og fokuserer på et lys på bordet. Flammen bevæger sig uroligt, syder. ”Jeg kan låne dem et øre, lytte til deres historie, give dem en skulder at græde ud ved.”

Agnete har en syret smag i munden, hun ser rundt, mens hun prøver at synke det sparsomme spyt. Alices ansigt er ubevægeligt. Susanne Holdt derimod smiler bredt og siger:

”Smukt sagt, jeg tror vi stopper her.”

Hun rejser sig og giver hånd. Bagefter bliver hun i tvivl; var det for meget med den hånd som endog var en smule svedig? Hun slår det hen og gør korsets tegn. Før og efter en hård prøve flyver hånden altid fra panden til brystet og fra venstre skulder til højre. Anders har bemærket det og spurgt, hvad det betyder. Ikke så meget, bare en vane, har hun svaret.

Landskabet glider forbi udenfor, flimrende grønt og brunt mod det gråhvide skydække. Solen bryder gennem en revne i skyerne. Det gik godt. Hun skærmer ansigtet mod ruden og får øje på et hvidt hus i skovbrynet, en blodbøg står i haven foran. Majestætisk alene bag hækken. De mørke knudrede rødder løber i et netværk under jorden, de griber fat i mulden, vokser rundt om sten og vikler sig ind i andre rødder. De griber fat, det er det. Som hun har gjort i dag, grebet noget som meget nemt kunne være gledet forbi hende.

Landskabet er igen streger og flader. Ruden er kold. Agnete læner sig tilbage i sædet, lukker øjnene og lytter til togets rytme, de regelmæssige ryk mellem skinnernes sammenføjninger, dunkene. Nogen hvisker. Agnete åbner øjnene og ser en mor sidde nogle sæder væk med sin datter på skødet. Pigen leger med morens hår, fletter og snor det om sine fingre. De ler, små klukkende lyde knitrer i den støvede luft. Nu glider pigen ned på gulvet, hun smider skoene, de ligger ude i midtergangen, kridhvide gummisko med lyserøde snørebånd, størrelse tre år måske. Nu er hun igen oppe på sædet, kvinden lukker øjnene og overgiver sig til de små, kravlende fingre. Agnete prøver at rive sig løs, men blikket rykker automatisk tilbage til mor og datter. I det samme slingrer toget, og pigen falder fremover. Moren griber hende og holder hende fast på skødet. Et øjeblik møder hun pigens øjne, små sprækker, anklagende på en måde. Agnete vil ikke tænke på hende, den anden, Eliza hed hun, det er et navn som skaber kaos i tankerne og er svært at sige højt. Nu lægger pigen hovedet mod morens bryst og putter tomlen i munden. Agnete rejser sig og går ind i den næste vogn. Det er bedre, normalt sætter hun sig i stillevognen, dér børnene ikke kommer, men lige i dag glemte hun det.

Regnen driver ned ad ruden. Ærgerligt. Hun skulle alligevel have taget imod tilbuddet. Han ville gerne hente hende. Ligesom han i morges ville køre hende ind til byen nu hun selv var for nervøs til at køre, og vente mens hun var til samtale. ”Det manglede bare,” sagde han, men hun insisterede på at tage toget. ”En halv arbejdsdag går tabt,” svarede hun, ”du skal ikke tænke på mig. Jeg klarer mig.” Hun ser ud på perronen. Måske er han kommet alligevel, han har haft et ærinde i nærheden og tænkt at han lige ville gøre forsøget. Det ville ligne ham.

Nu hører hun det igen. Ag...nies...zka. Det er mormor. Hun står på altanen og råber på hende. Første stavelse sætter af og trækker de næste hen over gadens hullede asfalt, ned under de bulede skraldespande af blik, over den visne græsplæne, rundt om de sodede betonkarréer i udkanten af byen, over bjergene, gennem skovene for næsten at tone bort på strækningen over havet. Høj og mager med de store fødder kalder hun på hende. Snart fra altanen, snart fra et sted hvor skyggerne krydser hinanden i mørket.

Agnete vågner. Der er stille i soveværelset. Anders ligger med ryggen til og sover. Hans rolige vejrtrækning får dynen til at hæve og sænke sig. Han taler ikke i søvne eller hvisker Agnieszka. Det ved hun godt og står op. Ude i køkkenet tænder hun for radioen og finder skålen, melet, gæren, mælken frem. Hun vejer og blander sammen, rører energisk i skålen. Længe ælter hun dejen til armene ikke kan mere, og trætheden melder sig. Bagefter går hun i seng igen og sover tungt med ryggen til Anders.

Næste morgen står hun i køkkenet og ser på skålen med dejen som er hævet og har bredt sig ud over skålens kanter. Den ligger hen over den gule voksdug. Som en tunge, en gletsjer, et mudderskred ... Noget Agnete må have fjernet.

”Bager du?”

Anders er bag ved hende. Hun mærker hans varme ånde, den puster over hendes skulder og ned mod natkjolens udskæring. Hun lægger hånden over brystet.

”Det går ikke?”

”Hvorfor ikke?”

”Der kan være fluer, du ved, dem med lilla gennemsigtige vinger, de lægger æg i dejen.”

”Spyfluer? Mon dog.” Anders’ skægstubbe gnider mod hendes kind, hun mærker hans hænder omkring livet.

Et brød i en form med en glat overflade eller snoet og ujævnt, men penslet med æg, det sidste er vigtigt. Hun ser det for sig, den gyldne skorpe er sprød når hun tager det ud af ovnen. Brødet svæver midt i køkkenet og fylder luften med aroma og varme der smyger sig langs panelerne og fylder hjørnerne ud. Det er sådan med nybagt brød, det fylder på alle måder. Hun vil gerne give Anders det, men ikke i dag. En anden dag hvor nattens drømme og mormors hvisken ikke blander sig og sætter hende i en mørk og formløs stemning.

”Jeg glemte også at salte den.”

Hun glider væk fra Anders, rundt om bordet og hen til skuffen med skeer og paletknive. Så tager hun skraldespanden og skraber dejen ned i den. Anders betragter hende opgivende, trækker på skulderen og går ned ad trappen til fryseren i kælderen. Hun hører hans råb dernedefra.

”Krydderboller eller håndværkere?”

Men hun svarer ikke, står bare og skraber den størknede dej væk.

Kapitel 3

Der er rundvisning for de nyansatte. De står i en sal på første og betragter en brunmalet fløjdør.

”Imiteret egetræ,” fortæller Alice, bøjer sig frem og lader en finger følge de malede årer og snoninger. ”Det ligner fuldstændigt,” fortsætter hun og skubber brillerne ind på næsen. ”Et yderst krævende og kostbart stykke arbejde.”

”Havde de også polske håndværkere dengang?” spørger én i flokken, får øje på Agnete og bliver rød i hovedet. ”Undskyld,” mumler hun, ”dårlig joke.”

Agnete kender danskernes forestillinger om polakker: et tilbagestående folk med hang til træningsdragter i kunststof og med dårlig madsmag. Selv undgår hun polakkerne når hun ser dem henne i supermarkedet med deres indkøbskurve og langsomme blikke over hylderne. På jagt efter det hvide toastbrød og glassene med syltede agurker.

”Polakker er andet end billig arbejdskraft,” siger Grit, den lige nattevagt som de andre kalder hende, Agnete arbejder i de ulige uger.

Blandt de ansatte er de funktioner mere end personer med navne. Det gør ikke noget. De arbejder om natten og er ikke med i dagens fællesskab. Ikke et vi som Grit insisterer på. Agnete ser det for sig: stilheden i huset kun afbrudt af en kvindes nærvær. En af dem som har noget på hjerte, noget virkeligt at sige. Ikke smalltalk som nu, uden retning.

”Er det ikke irriterende med de generaliseringer?” siger Grit. De andre ser opmærksomt på Agnete

”Jeg ved ikke,” mumler hun, ”jeg tænker ikke så meget over det.”

”Det er ligegyldigt hvor vi kommer fra,” fortsætter Grit og slår ud med armene. ”Hvis vi tænker på volden, er den vel den samme overalt?”

”Ikke at vi skal diskutere det nu, men jeg tror hustruvold er mere almindeligt i katolske lande,” siger en anden.

Agnete husker ikke hendes navn og trækker på skulderen. Hvad skal hun sige til sådan et udsagn?

”Men hvad så med finnerne?” Grit stiller sig tæt på Agnete, hendes arm strejfer Agnetes. ”Det skulle være helt galt dér, og det er trods alt et nordisk land.”

Hun smiler til Agnete. Om lidt lægger hun hånden omkring hendes skulder for at indikere at de to i det mindste har noget sammen. Vi to nattevagter. Agnete flytter sig, det nytter ikke noget. Det gælder om at ruste sig til nætterne og arbejdet alene. Det må Grit forstå, men hun er ung. Det korte hår stritter, øjnene er urolige, snart ser hun på den ene, snart på den anden. Hænderne gestikulerer. Tynd og høj, på spring. Agnete får lyst til at spørge hende hvorfor hun vil være nattevagt. Var det ikke mere oplagt at hun arbejdede i et fitnesscenter eller tog på eventyr? Verden rundt, med rygsækken fuld af optimisme. Intetanende om diverse faldgruber. Sikker på at slå til.

”Men volden i Polen skulle være særlig slem, og det har vel noget at gøre med en gammeldags normkultur,” svarer hende Agnete ikke husker navnet på.

Hun ved åbenbart alt, kender sammenhængene. Agnete ser hen på Alice. Hun ser træt ud, hun står og piller ved elastikken i sin sølvgrå fletning. Agnete bøjer hovedet. Det er bedre at slutte her.

”Måske er vi ikke nået så langt i Polen,” siger hun og ser op. ”Det er nok det.”

Grit lægger hånden på hendes skulder. Agnete bider sig i underlæben. Har hun ikke lige sagt vi og Polen? Snart er hun den ulige polske nattevagt. Lige det vil hun ikke være. Hun ånder lettet op da Alice fortsætter rundvisningen.

”Der er tre beboelsesområder,” forklarer Alice, ”ét på hver etage. Kun de ansatte og de frivillige som arbejder i huset, må komme herind.”

En lang gang med gråt linoleum og en række hvidmalede døre ligger foran dem. Der er halvmørkt, og flokken bliver med ét stille som er de bange for at forstyrre. En enkelt dør står åben til et tomt værelse med en seng, et skab og et lille bord. Agnete stiller sig i døråbningen. Hun kan høre de andre bag sig. Værelset ligner hendes kollegieværelse i Krakow. Hun er lige ankommet med toget og sidder på kanten af sengen, kufferten står foran hende, poserne med mad ligger på gulvet. Hun sidder dér, fortabt, en pige fra provinsen, hyllet ind i lyde; sporvogne bremser hvinende ude på gaden, rumler videre, kirkeklokker ringer, råb fra gaden blander sig med stemmer fra kollegiets køkken. Ikke som nu, der er stille på gangen bag hende. De andre har klumpet sig sammen, de vil videre, væk fra den intime atmosfære. Det er som om beboerne sidder bag de lukkede døre og lytter. Agnete står stadig i døråbningen, hun kan ikke løsrive sig. En lugt af stegte svampe kommer et eller andet sted fra. Som står mormor og steger dem i kollegiets køkken, og hun bare kan gå derud, trods alt. Hun må gerne være der.

”Her trænger til at blive luftet ud.” Grit bryder stilheden og søger hen mod vinduet for enden af gangen.

”Smørstegte hvidsvampe,” mumler Agnete.

Alice prikker hende på skulderen, og Agnete vender sig hurtigt og ser ind i hendes blå øjne, alt for blå, tænker hun, så rene kan øjne ikke være.

”Hvidsvampe, siger du. Jeg har plukket svampe i Polen flere gange. Faktisk har jeg rejst meget i Polen, især i det østlige område. Kender du det der sted … Bia…low…ie eller sådan noget?” Alice ler og fortsætter. ”Jeg kan ikke udtale det, men der var mange svampe i skovene der.”

”Bialowieza.”

Og så igen Polen. Når Anders insisterer, hendes tavshed ved familiesammenkomsterne er blevet bemærket, overgiver hun sig og kommer med uskyldige oplysninger fra sin barndom i Polen. Som at de spiste karper og surkål juleaften. En enkelt gang bager hun paczki, sødt brød, og giver det til sin svigermor. Bagefter er Anders glad, hun har gjort sig umage. Og så er det heller ikke værre, familien har for længst forliget sig med Anders’ stille kone fra Polen, lidt indadvendt måske, men trofast, og Anders er glad for hende, det er det vigtigste.

”Hvor længe har du boet i Danmark?” spørger Alice da rundvisningen er forbi, og de er kommet udenfor.

Grit er allerede henne ved gitterporten, hun svinger sig op på cyklen, vinker og forsvinder rundt om hjørnet. Agnete er lidt langsommere.

”Fjorten år,” siger hun og går tværs over pladsen med Alice. Tasken hænger løst over Alices skulder og slår mod hendes hofte. Agnete ser ned på hendes sko, Ecco, selvfølgelig, solide med tyk sål.

”Bliver det da aldrig varmt?” siger Alice, mest til sig selv, og skærmer sig mod vinden. ”Sidste år havde vi sommer på det her tidspunkt.”

Agnete prøver at tænke efter. Sidste år i april. Der kommer ingen billeder. Lavede hun overhovedet noget i april sidste år? Anders udbyggede stalden til det nye kuld af uldsvin. Et projekt der optog ham det forår. Så meget husker hun. Og svinene kom i en transportvogn. Chaufføren drak kaffe i køkkenet bagefter. Rødmosset og glad sad han ved køkkenbordet i sin røde kedeldragt. Der var, længe efter chaufføren var gået, en svag lugt af ammoniak som varmen forstærkede. Aprilvarmen som Alice taler om mens hun tager lange skridt ned ad det overfyldte fortov.

”Jeg er virkelig imponeret, så perfekt.”

Agnete ser forvirret på hende. Hvad taler hun om nu?

”Jeg har forsøgt at lære lidt polsk, men det hænger ikke ved.”

Nå, sådan. Hun er vant til at blive rost for sit danske. Egentlig bryder hun sig ikke om at blive rost, allerbedst ville det være hvis man bare antog hun var dansker. Nogle gør.

De går et stykke i tavshed. Agnete vil til at spørge om noget, men Alice kommer hende i forkøbet.

”Hvad fik dig til at søge mod Danmark?” Hun sender Agnete et smil, med lukkede læber, lidt tilbageholdende trods spørgsmålet.

”Jeg blev gift med en dansker.”

”Indlysende,” siger Alice fraværende, stopper op og roder i sin taske. Hun har glemt sine nøgler. Ærgerligt, hun må tilbage igen. Agnete ser efter Alice som småløber mens hun holder tasken ind til kroppen. Hun prøver at undgå det. Ofte synes folk det er noget man skylder at fortælle dem. Hvordan mødte I egentlig hinanden? spørger de og forventer en god historie. Og nu Alice, hun borer med sine blå øjne som kan hun gennemlyse det som ligger gemt i mørket. Det er anderledes med Anders. Han fortæller hvordan han rejste til Krakow og sad på en cafe ved Markedspladsen og ventede i evigheder på hende. En kvinde med mørkt hår, middel af bygning og højde, iført en rødblomstret kjole.

”Hvordan skulle jeg genkende hende? De fleste kvinder i Polen er mørke, og Agnete har glemt hvad hun har lovet i brevet og kommer i en blå kjole. Og så alligevel,” fortsætter han, ”der er noget ganske specielt over hende.” Her tøver han et øjeblik, som tænker han det er for langt ude, men vælger at ignorere det. ”Det er den måde hun ser sig omkring på, forsigtigt, næsten skrøbeligt. Den kvinde er som fint porcelæn, slår det mig. Hvordan skal jeg kunne passe på hende? Jeg har næsten opgivet på forhånd.” Han ler og kommer med konklusionen:

”Efter en uge med Agnete, fra morgen til aften, var jeg sikker, og senere, hjemme i Danmark, blev jeg overbevist.”

Sådan har han fortalt det til en svoger, efter mange glas rødvin og langt fra de andre, men alligevel med klar stemme. Naivt, ser han ikke at svogeren smiler skævt til hans historie? Men sådan er Anders også. Han bryder pludselig tavsheden og fortæller, overraskende giver han sin version af deres møde. Det som betyder noget, kan man ikke holde tilbage, tænker Agnete. Sin egen version prøver hun stadig at få styr på, noget husker hun. Faktisk får hun ret hurtigt øje på ham i caféen. Det mellemblonde hår er redt til siden, det glatte ansigt med de grå øjne ligner manden på det foto hun har modtaget. Da hun siger sit navn, lyser hans ansigt op. Som bliver han virkelig positivt overrasket over at hun ser sådan ud.

Den sidste aften inden han skal rejse tilbage, sidder de på den samme cafe ved det samme bord ved vinduet. Anders fortæller om sin gård i Danmark. ”Vil du kunne lide at bo på landet?” spørger han. En svag rødmen breder sig over halsen. Hans adamsæble træder frem i skjorteåbningen. Agnete bliver opmærksom og læner sig frem. Der er noget anderledes oprigtigt over ham, mærker hun. Hun kan stole på ham. Og Danmark, hun ser en hvid svane for sig, den glider hen over mørkt spejlblankt vand. Hendes tanker forsvinder med svanen, de dykker ned i det sorte vand, og hun hører dårligt efter hvad han fortæller om sin familie og sit liv, men hun ser hans øjne, de sorte pupiller udvider sig. Som betyder det noget at overbevise hende. Hun ser på hans hænder, de ligner ikke en landmands, mere én der spiller klaver. Det kan hun godt lide, klaverhænder. Hun forestiller sig at han lægger dem beskyttende omkring hendes skulder, de vil hende. Og han buser ikke frem som de andre. Han forsøger ikke engang at få hende med hen på sit hotelværelse. Det er alt sammen noget der tæller i hans favør, nu hun har besluttet sig, og det må være sådan. Eller i det mindste kan hun prøve den vej. Det er en mulighed, den eneste hun kan få øje på lige nu hvor intet kan blive som før. Måske ligefrem et spring. I hvilken retning vover hun ikke at tænke. Forhåbentligt ind i noget som er anderledes lyst og uskyldigt.

Agnete kommer nogle måneder efter med alt sit tøj i en kuffert, det er ikke meget, og hun lader som om der er mere tilbage i Polen. Hun ved ikke hvor længe hun vil blive, det må vise sig. Sommeren går hurtigt, og da det bliver efterår, tager hun ikke tilbage til Polen. Allerede efter kort tid forstår hun at Anders er ét med sin gård. Han kan ikke forestille sig noget andet liv, siger han. Han ved godt at det nok ikke er et spændende sted at bo, midt på Sjælland, langt fra en stor by, men det har andre kvaliteter. Agnete nikker når han fortæller. Hun er ikke bange for landet, siger hun, hun kender det fra hun var lille og tog med mormor derud. Hele sommeren faktisk. Hun kan lide det derude, stilheden, skoven, markerne, så enkelt er det. Anders er glad og sætter sig ved klaveret i stuen, langt væk fra fjernsynet, ud mod haven. Et Steinway, siger han og åbner forsigtigt låget, det er et arvestykke. Hans hænder glider hen over tangenterne, fingrene spreder sig langt over de sort-hvide tangenter. Det har hun alligevel ikke troet og skammer sig over sine tanker om Anders. Det er ikke bare hænder der ligner. De forstår det også. Og Chopin, en Nocturne vist, spiller han den sommeraften mens havedøren står åben og duggen falder. Tonerne er som lyset, det smyger sig ind og er hos dem, binder dem sammen på en anden måde. Det er den aften, tror hun, at hun bliver overbevist om noget andet også, måske er det ikke kun en flygtig handling. De elsker på den smalle sofa i stuen, forsigtigt og uden at skynde sig som de andre gange. Hans hænder bevæger sig over hende krop, mindre genert og kejtet end i begyndelsen. Lyttende hænder, tænker hun. Bagefter fortæller de hinanden at det her kan lade sig gøre, det er ikke så skørt alligevel.

”Må jeg kalde dig for Agnete, dit navn på dansk?” spørger han den dag de bliver gift. ”Det er umuligt at udtale Ag...ni...ska rigtigt,” tilføjer han.

Senere siger han ofte Agnete. Den første stavelse lyder kort fra struben som en stump klage der stiger op fra vandets dyb, men anderledes kan det ikke være, tænker Agnete, det er sådan det er med mit navn.

Kapitel 4

Der er stille på gangene og på trapperne. Udenfor kan hun høre bilerne på gaden. En stadig strøm gennem natten, en konstant summen som fra en flok insekter med metalvinger, de bølger svirrende frem. Med jævne mellemrum er der udrykning. Lyden af sirener får Agnete til at vende sig uroligt på sofaen i kontoret. Pulsen vil følge sirenernes takt og bevæge tankerne mod ulykke, noget uden for hendes kontrol. Hun tager sig sammen, sætter sig op og lader fødderne hvile på det grå linoleum. Kulden fra gulvet trænger op gennem benene til hendes skød, videre gennem rygsøjlen og ind i hjernens nervebaner. Hun sidder i græsset med fødderne i den iskolde bæk. Det er forår, smeltevandet fra bjergene hvirvler omkring hendes ankler. Vandet risler, klukker, ler. Det hjælper, hjertet slår roligt igen. Hun kan glemme og tænke på noget andet. På kilden i skoven bag mormors hytte. Her er alting grønt og hvidt, et tæppe af skovsyre breder sig langs vandet og op under nåletræerne. Her lugter sødt og surt på en gang. En lugt som gør hende rolig, hendes hovedpine forsvinder, appetitten vokser frem. Hun er langt fra kulstøvet der sætter sig i næseborene og trænger ind i hudens porer. Langsomt forsvinder lugten af petroleum og den evige stank af gas fra den utætte gasledning i lejligheden i Katowice. Hun trækker vejret dybt og lægger sig, stadig med fødderne i vandet, i det kølige græs, spreder armene ud til siden og ser op i den blå himmel. Jomfru Marias lysende kappe er bredt ud over hende og beskytter hende, har mormor fortalt, mod alt ondt. Og der er lyden lige bag hende af mormor der for åben dør vasker hytten efter den lange vinter, en våd gulvklud klasker højlydt da den rammer gulvet, og så mormors tunge vejrtrækning når hun på knæ slider med skurebørsten over de rå brædder som allerede lugter af vådt træ og brun sæbe. En sommerfugl svæver over hende og sætter sig på hendes mave, hun rejser sig forsigtigt og genkender de hvide prikker på den sorte bund, en poppelsommerfugl har mormor lært hende. Nu letter den fra hendes gule akrylbluse, flakser forvirret rundt mens hun griber efter den, men den undviger, dykker … Agnete åbner øjnene, misser et øjeblik før skrivebordet med computeren tegner sig tydeligt i det grå mørke, de hvide lænestole ser nussede ud i det svage lys fra en lampe i gården hvis lys trænger ind gennem det blege rullegardin. Hun er langt fra mormors hytte i skoven. Hun sidder yderst på sofakanten og ved ikke hvad hun skal nu. Det er den sidste nat i hendes første arbejdsuge, og der er ikke sket meget.

Noget skramler ude på gangen. En kradsende lyd som en hund der vil ind og skraber poten mod døren. Hun har været på flere runder gennem huset, talt med beboerne, introduceret sig selv og fortalt at de er velkomne til at komme forbi kontoret hvis de behøver én at tale med. Også hvis døren er lukket, så skal de bare banke på. Natten er lang, og hun sover let. Som de selv gør. En urolig søvn som let forstyrres af en brat opvågnen, uro i benene, kneb i maven, sære drømme, mareridt. Hun har stillet en kande te på bordet i kontoret og flere kopper samt sukker, mælk og småkager. De skal bare komme. Lige nu undrer hun sig over den kradsende lyd på døren og tøver med at lukke op. Ingen mennesker ville banke på en dør på den måde.

I går nat var der mange lyde i huset som hun ikke kunne forklare. Allermest dunk og rumlen som var huset en levende organisme hvor tarmene vrider sig, og mavesyren bobler. Hun vidste ikke om lydene kom fra vandrørene som løber på kryds og tværs i huset. Eller stammede lydene fra fyret under hendes rum? Der var højst sandsynligt en teknisk forklaring på fænomenet, og om morgenen spurgte hun viceværten. En ældre kvinde med sort hår, en tydelig kant af gråt voksede ud ved hovedbunden, hendes ansigt var rynket som tyndt papir foldet i sirlige mønstre.

”Et gammelt fyr, forstår du, det larmer. Du skal nok ikke regne med der bliver råd til at skifte det ud foreløbigt,” svarede viceværten og fiskede en tommestok frem af brystlommen.

”Kan de rør virkelig afgive så meget lyd?”

”Det er måske noget med varmen udenfor, fyret ventilerer.”

”Men alligevel, det larmer virkelig meget.”

”Jeg ved ikke ...”

Viceværten slog let med tommestokken mod håndfladen. Agnete insisterede.

”Kan du ikke gøre noget?”

”Det kan jo også være en tidligere beboer der går igen og dunker på rørene, holder fest måske. Du ved ... gamle huse og sådan.” Hun smilede skævt, lagde tommestokken i lommen og trak på skulderen. ”Du vænner dig til det.”

I nat er rørene tavse selvom det er blevet varmere i vejret. Det er trykkende i huset, og luften er indelukket. Men den kradsende lyd mod døren hun hørte før. Er det en afdød beboer? Hun skyder tanken væk, ryster på hovedet og rejser sig fra sofaen med et højlydt suk. Noget overtroisk sludder. Og så er lyden der igen. Agnete stivner. ”Vær ikke stædig, Agnieszka, hvis du ikke vil se det i øjnene, har Djævlen godt fat.” Det er mormors stemme, hæs og astmatisk hvisker den. ”Djævlen er en sølle lænkehund, ved du, du skal ikke slippe den løs. Se nu, dit dumme barn, se dog.”

Med et hurtigt træk åbner Agnete døren og ser ud på gangen. Der er ingen. Hun går et stykke ned ad den mørklagte korridor. En dør smækker. Agnete farer sammen og vil umiddelbart løbe tilbage til kontoret, men standser og tager en dyb indånding. Ingen panik, så fortsætter hun ned ad gangen mod bagtrappen.

Hun åbner havedøren og mærker den varme natteluft strømme imod sig sammen med lugten af cigaretrøg. Hun kniber øjnene sammen og ser ud i mørket, en skikkelse sidder ved havebordet på græsplænen, hovedet er foroverbøjet og hviler i hånden, en cigaret oser mellem fingrene.

”Var det dig der bankede på døren lige før?”

Agnete sætter sig på bænken over for kvinden.

”Nej, det tror jeg ikke.”

”Er du sikker?”

”Jeg kan da godt bruge et nyt håndklæde.” Hun trækker på skulderen og ryger videre.

”Er du sikker på du ikke bankede på døren? Måske er der noget jeg kan hjælpe dig med? Jeg er jo til for ...”

Agnete går i stå ved synet af kvinden som smiler skævt mens røgen siver ud gennem de tynde læber.

”Næh, bare et håndklæde, du.”

Agnete har set hende i et køkken på en af etagerne på rundturen tidligere på aftenen. Men hvilken etage? Hvilket værelsesnummer? Hun kan ikke skelne den ene beboer fra den anden.

”Hvad hedder du?”

”Andrea,” svarer hun kort og rejser sig fra bænken.

Hun tager et hvæs af cigaretten, sukker højlydt og ser opgivende på Agnete. Så tværer hun cigaretten ud under foden og tænder en ny, hånden dirrer. Om lidt går hun ind i huset med cigaretten i hånden, det må hun ikke, og så er det nattevagtens opgave at forhindre hende i det, men Agnete bryder sig ikke om at sætte begrænsninger og ser den anden vej. Grit ville lave et stort nummer ud af det. Noget med at reglerne skal håndhæves. Alle skal behandles lige, ellers vil der hurtigt opstå utilfredshed. Som regulerer hun et vejkryds.

Agnete ser op mod sidefløjen. I rektangler trænger lys fra værelserne ud i natten. Selvom klokken er over tre, sover de ikke. Hvad laver beboerne lige nu? Ligger de i sengen og vender og drejer sig? Prøver at finde en vej ind i glemslen, men søvnen er et lukket land. Tankerne accelererer og svinger løsrevne ord ud der rammer og efterlader røde mærker usynlige steder på huden, eller en stemme, langt inde fra, hvisker små slibrige detaljer de troede var glemt, en ydmygelse, en skam, noget pinligt. Det de aldrig skulle have gjort eller sagt. Der er alle blindgyderne de forgæves har gået ned ad og stået for enden af, uforstående. Hvad nu? spørger de og kender ikke svaret. Sådan er det om natten. De kan ikke slippe. Som Andrea. Hænderne dirrer, kroppen tager over og styrer. Hvad skete der, Andrea, fortæl? Jeg går med dig et stykke ad vejen og dømmer ikke. Jeg er der bare. Du er ikke alene.

Døren smækker, hun ser forvirret op. Hvad nu? Hvorfor går hun? Hun venter, men Andrea kommer ikke tilbage. Agnete har gåsehud og skælver svagt. Det er bedst at komme indenfor.

Næste morgen kommer Alice tidligt. Agnete når lige at vågne. Hvor pinligt hvis Alice havde fanget hende i at sove på sofaen, helt væk efter en lang nats vågen. Nu sidder hun ved bordet i forkontoret og er parat til at høre hendes rapport fra natten. Agnete lader sin hånd glide gennem håret, det filtrer i nakken, hun har ikke engang fået redt det. Og dårlig ånde har hun også, for hun har ikke spist morgenmad, kun børstet tænderne hurtigt og sjasket noget koldt vand i hovedet. Og teen, det er en af hendes arbejdsopgaver om morgenen. Kaffe og te skal stå parat, nu står det halvlunkne fra i nat på bakken. Hun skænker en kop til Alice.

”Det er ikke helt friskt, men jeg tror det kan drikkes,” siger hun.

”Hm,” siger Alice og lader den stå.

De sidder uden at sige noget. Alice kan sidde sådan i lang tid. Som den anden morgen. Agnete ledte febrilsk efter et emne mens Alice bare sad der med sit rolige blik fæstnet snart på hende og snart på væggen bagved. Disse dybe skovsøer af øjne, lige til at drukne i. Hun ser ud ad vinduet på solen som flimrer på en grå mur i den anden ende af baggårdene.

”Varmen er kommet. Man kan vel næsten kalde det sommer,” siger hun og drikker halvdelen af den halvkolde te.

”Det er jo godt nok,” svarer Alice fraværende og ser ned i journalen på bordet. ”Er der sket noget i nat?”

”Næh, ikke rigtigt. Jeg talte med Andrea. Hun har det svært.”

”Hvad sagde hun?”

”Ikke noget særligt.” Agnete leder igen efter noget at sige. Håndklædehistorien er vel ikke noget at komme efter. ”Hun virker nervøs og pirrelig.”

”Hvordan giver det sig udslag?”

”Hun ryster på hånden.”

”Nå det!”

Så er der igen tavshed.

”Men Andrea,” prøver Agnete, ”har vel brug for at få talt ud om sine oplevelser.”

”Jeg tror faktisk hun flytter i dag.” Alice bladrer i journalen. ”Ja, det var sidste nat. Hun har fået ny lejlighed, manden er ikke truende længere. Måske er hun nervøs ved tanken om det nye. Det kan godt være overvældende at skulle ud på egen hånd.”

”Så er hun bare væk igen,” siger Agnete og føler hun ikke har rigtigt fat. Som har hun ikke gjort sit arbejde ordentlig og hjulpet Andrea eller nogle af de andre i huset. Det er vel ikke meningen at hun bare skal hente håndklæder og lave kaffe og te.

”Ellers noget?”

”Næh, egentlig ikke.”

”Jamen, så har du en herlig friuge foran dig. Og så i det her vejr.” Alice smiler for første gang. ”Det er nu man skal bo ude på landet. Jeg bliver helt misundelig.”

Hun kommer ud på gulvet og strækker sig. Eccoskoene er skiftet ud med sandaler, de sunde af slagsen med tyk sål og solide remme. Agnete skæver ned til sine fødder i de fine sko, hvide med en lille hæl. Dem hun købte på udsalg sidste år og aldrig fik på, for hvad bruger man sådanne sko til ude på landet?

Kapitel 5

Varmen fortsætter, og Anders arbejder hårdt nu. Der er meget at se til, siger han. Hvis hun vil, kan hun give en hånd med ude i drivhuset. Hun hjælper gerne til, det er ikke det, men lige i dag har hun undslået sig. Undskyldt sig med at hun er uoplagt. Det er hårdt på krisecentret. Hun får ikke sovet om natten. Det meste af dagen har hun ligget på sofaen i stuen, småsovet eller set fjernsyn. Det er de gamle film der trækker. Anna Karenina er favoritten, men der er mange andre som er næsten lige så gode. ”Du kan lide det dramatiske,” driller Anders, ”det skal være stort.” Selv sidder han på kanten af sofaen og ser med et øjeblik. Kommenterer handlingen på en irriterende måde. Noget med om det kan lade sig gøre i virkeligheden. ”Behøver hun tage sådan på vej?” kan han spørge når en kvindelig hovedperson græder sin fortvivlelse ud. ”Den er snart færdig,” siger hun hurtigt og bemærker ikke at han er væk igen.

Nu rejser hun sig op og ser ud ad vinduet på den firkantede gårdsplads med perlegruset. Med lange strøg, linjerne er stadig tydelige, har Anders fordelt de runde sten. De glimter i sollyset. Gennem porten skimter hun bakken og grusvejen som fører væk fra gården. Den er endnu ikke fast efter det våde forår, mudrede vandpytter og huller overalt. Endnu en opgave. Agnete sukker. Det er nok bedst at finde Anders og give en hånd med selvom hun ikke har lyst.

Drivhuset ligger op ad stalden mod syd. Solen reflekteres i de rektangulære glasflader og sender streger af lys ud. Agnete må skygge med hånden for at få øje på Anders der går rundt derinde. Snart bærer han på kasser, snart står han bøjet over et bed. Der er mange grøntsager og krydderurter. Endnu flere end sidste år, for det er noget med en gårdbutik som skal i gang. Altid et nyt projekt, altid i gang. Hun står i døren og råber på ham. Han vender sig smilende:

”Dér kommer du.”

”Er der noget jeg skal gøre?”

”Masser,” han sætter kassen fra sig og går hen imod hende.

”Vil du hjælpe med tomaterne?” spørger han og giver hende stykker af snor i hånden. ”De skal bindes op på pinden.”

Hun strækker sig mod pinden som er fastgjort på tværs under taget. Det er svært at nå. Anders er der med det samme, han tager snoren fra hende og stiller sig tæt bag hende. Hun mærker hans benede krop gennem hans tynde T-shirt, brystkassen hæver og sænker sig mod hendes ryg. Hans krop er varm og fugtig som luften derinde. Et øjeblik står de stille mens deres fingre mødes om pinden. Så binder han knuden, fingrene arbejder hurtigt. Agnete slipper, bukker sig og smutter ud under hans strakte arme.

Lidt efter arbejder de ved siden af hinanden, lægger krydderurter i jorden. Anders rækker basilikum frem, og Agnete graver et hul i den løse, sorte jord, klapper og så den næste. Lugten af krydderier er stærk. Det er næsten ikke til at skelne den ene fra den anden. Mint skiller sig ud og kølner, lige den plante må hun lugte til når Anders rækker den frem. Snart er alle planterne i jorden, fire rækker nu.

”Hvordan går det egentlig med dit nye arbejde?”

”Det er ok,” svarer hun og presser fingrene ned i jorden. Lige nu ved hun ikke hvad hun skal svare, det ville være bedre hvis han ikke spurgte, de kan bare arbejde.

”Men hvad laver du?”

”Det er svært at sige. Jeg møder kvinderne.”

”Er det ikke hårdt?” Han rejser sig op og lægger tomme kasser i en stabel. ”Jeg mener ... der må være mange tunge skæbner.”

Tunge skæbner, siger han, som om det hele er forudbestemt. Agnete strækker ryggen, den værker. Hun bryder sig ikke om det ord. Det lukker sig om personen, fortiden bliver en uundgåelig del af nutiden som må ende bittert i fremtiden. Som i filmene. Sådan må det ikke være i virkeligheden.

”Allermest må virkeligheden ikke være sådan,” siger hun højt.

Anders skubber stablen af kasser til siden og ser på hende. ”Hvad mener du?”

”Det er mennesker, ikke skæbner.”

”De har vel stadig en tung bagage. Har de ikke?”

Han ser indgående på hende. Som spørger han til hende og ikke til de andre kvinder. Det gør han ofte, prøver at få rede på hende, især på det nede i Polen, men hun vil ikke. Det har hun sagt flere gange. Det er ikke umagen værd, må han forstå. Hun er jo her ... hos ham. Sammen kan de se fremad.

De arbejder videre i tavshed. Lidt spredt og ukoncentreret nipper de hist og her til visne blade ved de fremvoksende agurker og squash. Solen står lige ned. Det er alt for varmt. Agnete mærker sveden, den løber mellem brysterne. Blusen klæber til ryggen. Det kradser og kribler. Som insekterne der summer i luften og kryber på planterne. De er alle vegne nu. Hun kan ikke koncentrere sig længere og går udenfor, sætter sig på en sten i skyggen fra ladens tag, presser sig op ad den hvidkalkede mur for at undgå solen. Nu står Anders foran hende og rækker et glas vand frem.

”Blev det for varmt?”

Hun nikker og drikker vandet. Hvad vil han nu? Han sætter sig på hug foran hende og begynder fraværende at rive ukrudt op fra jorden. Han vil sige noget.

”Vi kan også få nogle til at hjælpe?”

”Men det er jo svært. Har du hørt om nogen?”

”Jeg ved ikke ... mor talte om polakker der søgte arbejde på gårde her i Danmark. Det er en mulighed.”

”Polske ... hvorfor polske?”

Nu er den der igen, polsk arbejdskraft. Agnete mærker irritationen, nu har hun lyst til at gå. Han ved hun ikke vil have det. De har talt om det før.

”Det er til alles fordel.”

”Hvordan fordel?”

”De vil føle sig i gode hænder, og du får mulighed for at tale polsk igen. Når der ikke er mere arbejde, tager de hjem eller et andet sted hen, det vil de selv. Det er vel ikke udnyttelse?”

”To fluer med et smæk, altså.”

”Behøver du sige det sådan? Du er trods alt født dernede, man kan da ikke bare ...”

Anders tier og bøjer sig ned og river en mælkebøtte op. Nu piller han den fra hinanden, fingrene er allerede støvgule fra bladene der ligger spredt i gruset. Agnete rejser sig brat og begynder at gå. Nej, han forstår ikke. Bare det at de taler polsk, er for meget. Et hav af minder vil de uvidende slæbe ind og efterlade som et lag skidt i krogene, under tæpperne, i gulvets sprækker. Som borebiller der trænger ind i træværk, træet bliver porøst og drysser. Det er det Anders ikke forstår. Hun standser og vender sig mod ham.

”Det nytter ikke noget,” siger hun mens Anders gnider sig i ansigtet og efterlader et gult spor om munden.

Et øjeblik får hun medlidenhed med ham og vil gå tilbage og tørre det gule af hans ansigt. Det er ikke fair, han arbejder hårdt og vil hende det godt. Hvorfor kan hun ikke komme ham i møde? Bare en gang imellem. Han ser fortabt ud som han står der og ser efter hende. Han er også blevet tyndere. Nu tørrer han sig om munden med hånden, ser på sine gule fingre og forsvinder ind i drivhuset. Hun kan gå efter ham, de mangler at vande og luge ud. Men hun opgiver. Der er noget ved udtrykket, han har det ofte, lige før var det meget tydeligt. Det er måden han presser læberne sammen på og samtidig puster luft ud. Som må han holde ordene inde trods det at de brænder på tungen og vil ud. Måske er det bedre at gå ind og få et bad. Alt det støv klistrer og klør i varmen. En anden gang, for er det ikke et spørgsmål om tid? Hun arbejder nu, noget nyt sker. Hun vil gerne gøre noget anderledes, flytte tyngden på vægtskålene, så de balancerer bedre og måske? Senere kan noget åbne sig, også for dem. Det er troen, sagde mormor, den betyder alt.

Kapitel 6

Det er allerede sidst på sommeren. Anders taler om høsten og får hyret nogle mænd der kan hjælpe til midlertidigt. Det betyder mere arbejde med måltiderne, men det gør ikke noget, for Anders er i gang. Han kan lide det. Han slider i det og er træt om aftenen. Alt for træt til at bekymre sig om hende. Agnete har også nok at se til. Hun har snart været mange uger på arbejde, seks i alt tæller hun. Hun kender huset nu. Også kvinderne er blevet mere synlige. Hun husker deres navne, et stykke tid i det mindste til de er væk igen. Ikke som i begyndelsen hvor de var en broget masse, noget uoverkommeligt og lukket. Agnete sorterer. Der er dem som bliver længe, og dem som forsvinder efter kort tid. Med Rachel ved hun ikke rigtigt. Hun er her stadig. På det sidste er hun begyndt at komme ind til Agnete.

Hun presser panden mod ruden, skærmer med hænderne og ser over mod søen der ligger hen i mørket. Ikke en stjerne på himlen, ingen måne, kun nat med matte lygter over gaden og en ensom skikkelse som går foroverbøjet langs huset. Det er hende Agnete ser efter. Lidt efter ringer det på døren. 23:57 viser uret på mobilen hun fisker op af lommen.

Det kan kun være Rachel, hun kommer altid i de sidste minutter før midnat, et øjeblik før dørklokken holder op med at virke. Stakåndet står hun udenfor med tasken slynget over skulderen, håret i øjnene og den tynde frakke hængende løst. Som en forpjusket fugleunge, skubbet ud af reden, stirrer hun med sine store øjne gennem ruden.

Rachel ser dårligt på Agnete da hun har kantet sig ind i entreen, men stryger forbi hende og ind på kontoret, sætter sig yderst på stolen, skænker te, spilder uden at opdage det og vil i gang. Det presser på, det må ud. Alle ordene. Agnete følger efter.

”Var det en god gåtur?” prøver hun. ”Nu det er begyndt at blive tidligere mørkt, er det så ikke bedre at gå steder hvor der er mennesker?” Ja, sådan. En afledning kalder man det vist, men Rachel ser bare ud i luften uden at lytte.

”Du kan gå en tur på Strøget? Eller i sidegaderne, der er noget at se på.”

Det går heller ikke. Det vil komme under alle omstændigheder. Det er strømmen, den rivende, så meget ved Agnete og forestiller sig hun står inde på bredden. Den milde vejleder. En skytsengel breder sine vinger ud og følger med uden at efterlade sig fodspor.

”Jeg må ikke gå ud om aftenen, han siger jeg skal blive inde og holde ham med selskab, men han vil ikke tale med mig. Han vil slet ikke tale med mig, han vil bare sidde inde på sit værelse foran computeren, med en flaske gin, men han er ikke alkoholiker, siger han, det er naturligt, fortæller han mig hver aften, at drikke en flaske om dagen, han kan tåle det. Han går på arbejde hver dag, og ingen lægger mærke til noget, han er dygtig, rigtig dygtig på sit arbejde. Han slår mig ikke, men han vil ikke tale med mig, jeg skal være i lejligheden, i stuen ved siden af, og jeg må ikke se fjernsyn, jeg må ikke noget, jeg skal bare være i nærheden, nogle gange vil han have sex, så kommer han ind i stuen og gør det, du ved.”

Hendes øjne flakker rundt på det grå linoleumsgulv. Hun bevæger sig uroligt i lænestolen, et øjeblik er hun under vandet, kun et øjeblik, så er hun ved overfladen igen. Agnete bryder sig ikke om det, Rachels klangløse stemme farver rummet gråt, nærmest sort. Hver aften lægger hun et nyt lag på som ønsker hun at mørklægge alt omkring sig. Hun ser over på pigen, så forsvarsløs kan man ikke være. Der må være noget hun kan sige eller gøre for at standse strømmen, men Rachel kommer hende i forkøbet.

”Han spørger mig aldrig hvad jeg kan tænke mig, han kan ikke undvære mig, det siger han hele tiden, at han ikke kan undvære mig, men jeg skal ikke sige noget, for jeg er dum at høre på, grim og alt for tyk, nogle gange er jeg for tynd, jeg har altid det forkerte tøj på, han kan ikke lide det tøj jeg køber, så river han det i stykker, siger det er vulgært. Men han køber tøj til mig, det passer altid, han ved nøjagtigt hvilken størrelse jeg har, og han kender alle forretningerne, jeg ved ikke om jeg kan lide det han køber, men jeg siger tak, for han tænker på mig, ikke? Det betyder at han tænker på mig, det er vel sådan at han tænker på mig, og det er sådan han viser at han holder af mig, ikke?” siger hun og trækker dårligt vejret.

Lidt efter fortsætter hun. Agnete har svært ved at skelne ordene. Men det er noget med hun er utaknemmelig fordi hun ikke kan lide det tøj han køber, det er ikke hendes smag, siger hun.

”Ikke med de frynser og den udskæring, ikke den blå farve eller det mønster.”

Rachel skærer ansigt, men glatter det straks ud igen, for det er netop det han ikke kan lide, forsætter hun stakåndet. Så bliver han sur og går ind på værelset og smækker med døren. Drikkeriet bliver værre og længere. Nu vil han ikke tale med hende, i en hel uge, sommetider to, hun må ikke gå nogen steder, kun på arbejde om dagen.

”Hvis jeg ikke sender en sms hver time om hvad jeg laver, ringer han og stiller så mange spørgsmål og er så vred, jeg svigter ham, siger han. Og så siger han at nu må jeg ikke have min egen konto, for jeg kan ikke finde ud af at bruge mine penge ordentligt, jeg skal sætte mine penge ind på hans lønkonto, han ordner det for mig, sørger for det hele, regningerne bliver betalt, han giver mig penge til mad, siger det er bedst sådan, mærker jeg det ikke, han har styr på økonomien, det har jeg ikke, siger han, jeg er et ødselhoved som ikke forstår hvad penge betyder, jeg har engang brugt en masse penge på at spille i et kasino, han har ret, jeg kan godt være uansvarlig, sådan umulig med penge, men alligevel, jeg tjener dem jo …”

”Du har forladt ham,” prøver Agnete. ”Det er overstået nu.”

Hun hæver stemmen, nu må det være nok, men Rachel hører ikke noget. Hun er inde i tromlen, der er ingen flugtveje, kun ture rundt om søen. Rundt og rundt. Stakkels Rachel, hvordan har hun fundet sådan et uhyre? Har hun ingen kritisk sans? Det havde Agnete trods alt ikke budt sig selv, ikke sådan en idiot. Rachel må være desperat eller have en brist, noget som er ekstremt og uden for rækkevidde. Agnete er træt nu, og Rachel taler stadig, ordene flyder formålsløst ud af hende. Det her fører ingen steder hen. Hun bøjer sig ind over bordet og tager fat i hendes arm.

”Vi må desværre holde nu.” Hun rejser sig og tager sine nøgler frem. ”Vi kan tale sammen igen i morgen, ikke?”

Rachel ser forvirret på hende.

”Det er sent. Jeg tror det er bedst du prøver at få sovet,” fortsætter Agnete.

Det var ubetænksomt sagt, at sove er umuligt for Rachel. Hun sidder netop der og prøver at få natten til at gå. Prøver at holde fast på noget, en stump af et eller andet eller bare på et ansigt. Agnete ved at det er lige meget hvem hun taler til. Det drejer sig om at sidde i et rum med noget der rører på sig i modsætning til den hvide væg i værelset som er overvældende tavs.

”I morgen kan du fortsætte.” Hun ser på Rachel som stadig er uforstående. Nu kommer ildkuglen, den ruller frem selvom den ikke burde. ”Jeg har jo også andre ting jeg skal ordne, må du forstå,” siger Agnete og hører stemmens diskant skære igennem til Rachel der bøjer hovedet og samler sine ting sammen. Lusker ud ad døren med frakken over armen og hovedet mellem skulderen. Det er for hårdt. Agnete ser efter hende. Hvad er nu det? Har hun ikke mere tålmodighed? Kan hun ikke bare lytte og glemme sig selv? Var det ikke det hun ville? Være en skulder blot.

Resten af natten går Agnete hvileløst rundt i huset. Hun standser på må og få foran de ansattes kontorer, åbner og går indenfor. I ét er der fotos på opslagstavlen. Legende børn. En mand ser ind i kameraets linse med overdrevne, opspilede øjne, på et andet ligger han på alle fire på gulvet, mens to små børn kravler på hans ryg. Hun prøver at finde en sammenhæng mellem kontorets ejer og billederne, men tankerne glider væk. Hvorfor kunne hun ikke blive hele natten sammen med Rachel? Her kommer endelig en kvinde der har brug for hende, og så vil hun ikke. Det er som om mormor sidder i øjenkrogen med en løftet finger. Hun ved hvad hun vil sige, noget med viljen er rede, men kødet skrøbeligt. Men hvad kan hun gøre? Det er vel ikke godt at lægge øre til hvad som helst. Hun snakker jo bare, Rachel. Retningsløst. Som manden på billedet. Hvad laver han? Et pjattet udtryk har han, overgearet. Et øjeblik får hun lyst til at vende billedet, men tager sig i det og går videre til et andet kontor. Et skrivebord med lampe, en lys sofa med røde puder, en fotoplakat, nogle nipsgenstande står på et skuffedarium. Som taget ud af et Ikea-katalog. Agnete prøver at åbne skufferne i skrivebordet, men de er aflåste. Hun løfter låget på en kurv og finder den fyldt med toilettasker; tandbørste, tandpasta, shampoo, sæbe og creme ligger indeni. Det mest nødtørftige til en kvinde på flugt. Og hvad så? Hun lægger opgivende låget på igen og får øje på en rund æske på bordet overfor. Som den lakerede træskål med mønstret låg mormor havde stående på sit natbord. Indeni var der en anden og mindre skål, og inden i den var en anden og endnu mindre skål, fem skåle i alt. Ofte stillede Agnete dem op på en række på marmorbordet, tilbage igen og så ud at stå på en ny række. Det var bare noget hun gjorde. Som nu. Hun går rundt, op til flere gange passerer hun Rachels dør, lytter og går videre, ind på nye kontorer. Det fører ingen steder, tænker hun og ser opgivende ned i en skuffe fyldt med kager og slik. Hvorfor går hun ikke bare ind, lægger sig og glemmer Rachel? Men hun kan ikke. Hun må åbne endnu en dør til et andet kontor, en ny nytteløs handling.

Næste aften er anderledes. Agnete mærker det med det samme. Måden Rachel ser forbi hende på. De korte, afmålte sætninger. Der er sket noget. Nu sætter hun sig ved bordet og rækker ikke ud efter teen eller snitterne. Hun ryster på hovedet da Agnete vil skænke for hende.

”Men du er her,” prøver Agnete. Hun har øvet sig på hvad hun vil sige. Hun artikulerer tydeligt mens hun bøjer sig ind over bordet. ”Du er gået fra ham. Du behøver ikke være bange for ham mere.”

Så enkelt er det. Det må selv Rachel kunne forstå.

”Han har ringet femten gange i dag,” siger Rachel og knuger sin mobiltelefon i hånden. ”Jeg skal komme tilbage.”

Agnete ser spørgende på hende: ”Men har du ikke fået nyt nummer?”

”Jeg satte det gamle sim-kort i mobilen og så alle hans sms’er. Han vil have mig tilbage, tigger og beder, lover at alt skal blive godt.”

”Men du er jo bange for ham. Kan du huske hvad du har fortalt de sidste mange aftener? Du er kommet her for at slippe for hans kontrol.”

”Jeg savner ham. Han er den eneste jeg har.” Hendes spidse næse peger mod bordet. ”Jeg har lige mødt ham igen, nede ved søen. Han har forandret sig. Han vil holde op med at drikke. Han lover mig at han ikke vil røre mine penge. Han siger at han har været urimelig og vil gøre alt godt igen. Jeg skal ikke sidde alene i stuen, vi skal være sammen.”

”Men du er jo bange for ham.”

”Han slår i det mindste ikke,” siger Rachel og ser hende i øjnene.

”Men han piner og plager dig.” Agnete kontrollerer sin stemme, modulerer den roligt. Ildkuglen holder hun tilbage.

”Han behøver mig, han har brug for mig. Jeg synes det er synd for ham, han kan ikke leve uden mig. Du ved,” hun sænker stemmen, ”han er et børnehjemsbarn.”

Rachel har ingen venner og familie. Tilsyneladende har hun mistet dem alle sammen i den tid hun har boet med sin kæreste. Sådan er det, har Alice vejledt Agnete. Volden skræmmer folk væk, alle løgnene og fortielserne får selv de nærmeste til at give op og forsvinde. Agnete vil gerne lægge sine arme om de kantede skuldre, få hende til at blive, ikke som i går hvor hun mistede tålmodigheden. Hun kan trøste Rachel og fortælle hende at hun ikke er alene i verden. Men det er ikke så nemt, for hvor er de andre? Hvem skal hun pege på? Rachel er meget tæt på nu. Lige nu trænger hun ind som en klar, destilleret væske. Den slags der fremkalder billeder. Som havde hun fundet en støvet rulle negativer og lagt dem i væsken i mørkekammeret i kollegiets kælder. Nu hænger de fremkaldte billeder til tørre på snoren. Se på dem, se på dem.

Hun sidder i mormors lejlighed, på kanten af en plysstol som lugter stærkt af røg. Noget halm stikker ud fra armlænet. Hun prøver at stoppe det tilbage i stolen, propper og propper med lillefingeren. På en grå og revnet betonvæg hænger et billede af Jomfru Maria. Hun holder om Jesus som har en lille fugl i hånden. Billedet er i stærke farver med guldglimmer omkring Marias hoved. Glimmer fra Marias glorie er drysset ned på Jesu ansigt. Der er fugtigt i rummet, koldt. Måske er hun syv år, måske yngre. Mormor vidste ikke præcis hvilken alder hun havde da mor kom og afleverede hende. Her er Agnieszka, kan mor have sagt. Måske sagde hun ikke noget. Hun gik hurtigt, husker Agnete. Så hurtigt at hun knap nok nåede at sige farvel. Og mormor pusler ude i køkkenet. Den gamle dame med de lange ører og de store fødder i Nikesportssko, en fremmed dame næsten. Måske kommer mor tilbage. Det er ikke klart. Men hun sidder på stolen med en krop uden noget indeni, og om lidt må hun hen og røre ved glimmeret på Jesu næse.

Er det sådan for Rachel? Hun må fylde tomheden ud, undgå den for enhver pris. Om så hun skal tilbage til en mand som vil plage livet af hende. Agnete rejser sig og går over til hende. Hun lægger armene omkring hende og siger at det nok skal gå, at hun må tænke sig om, at der er andre mennesker i denne verden, opgaver hun kan kaste sig over, men Rachel tror ikke på at noget andet kan ske. Ingen verden åbner sig for hende, og Agnete opgiver at nå hende, sætter sig tilbage i stolen. Nu sidder de bare over for hinanden i tavshed.

I begyndelsen tæller Agnieszka dagene. Hun piller glimmer af Jesu ansigt og lægger det på et hvidt stykke papir, fem styk per dag, men vinden fra det åbne vindue får fat i papiret og spreder glimmeret på gulvet. Det daler stille ned og lægger sig på gulvtæppet, glimter i sollyset fra vinduet, forsvinder ind i revner og sprækker i det vævede uld. Hun opgiver at samle det op og lægger sig på knæ og betragter mønstret i tæppet: små skåle med frugt og træer med vandrette grene. Der er ingen fugle, men måske et ansigt mellem grenene. Mor er ikke kommet tilbage, og der er heller ikke mere glimmer tilbage på Jesu ansigt, så det kan være det samme. Måske er det mens hun ligger på knæ at hun aner at mor fremover vil komme og gå, og at hun vil ikke vide hvornår og hvordan. Agnieszka kan godt lide mormor. Især når hun ler, og man kan se hendes manglende fortand. Eller når hun bager pandekager fyldt med flødeost og rosiner i det smalle køkken.