Gustav  Wied

FÆDRENE ÆDE DRUER

Man skal fodre sine Karusser og gøre sin Whisky stærkere!

OPTAKTEN

30/8

Grusomme Isidor, hvorfor sad Du hele Tiden og talte med Moder? Mærkede Du ikke, at jeg hele Tiden så' på Dig henne fra Vinduet og blev blegere og blegere af bare Længsel ligesom en lille syg Blomst, der længes efter Solen? Jeg elsker Dig, Fætter Isidor, jeg elsker Dig, så jeg kunde skrige! Véd Du, hvad jeg gør om Aftenen, når jeg kommer i Seng? Jeg tager det Lommetørklæde, som Du tabte forleden Dag ude i Entreen og ikke kunde finde igen, og lægger over mit Ansigt og drømmer om Dig, lige til jeg falder i Søvn, det lugter så dejligt af din Parfume, og nu har jeg selv købt mig en Flaske Violette Russe ude hos Matrejalist Ingerslev. Å, lille, søde, rare Fætter Isidor, når Du kommer og besøger os, er det ligesom Solen, der skinner, og jeg kunde godt sidde hele Tiden på en Skammel ved dine Fødder og se på Dig uden at blive træt; men det må jeg jo ikke, da Du er gift. Pigebørnene gør Nar af mig, fordi jeg så gerne vil tale om Dig, så nu nævner jeg aldrig dit Navn mere, og når jeg ikke kan lade være, så går jeg hen i en Krog og siger ganske stille for mig selv, "Isidor, jeg elsker Dig!" Og sommetider når Tyrk og jeg er nede i mit Hus, så taler jeg højt om Dig, og jeg tror, at Tyrk forstår mig, for han ser så bedrøvet lige ind i Øjnene på mig, og så græder jeg, og han slikker mig i Ansigtet; hvad bryder jeg mig om at få Bændelorm; jeg vilde gerne blive syg og dø, for så vilde de andre nok sende Dig min Dagbog, og Du vilde tænke med Kærlighed på din lille S, hvis Hjerte er bristet. Men der er én Ting, jeg vil bede Dig om, Isidor, og det er, at Du ikke vil tegne et grinagtigt Billede af mig med brændende Hjerter eller sådan noget på, som Du plejer, for jeg elsker Dig så trofast, må Du tro, at det ikke er til at gøre Nar af; og kan Du ikke lade være at tegne, Isidor, vil Du så for Guds Åsyn love mig ikke at vise det til Søstrene? Å, hvor vilde jeg dog gerne blive rigtig syg, for så fik Du nok Lov af Rosita til at sidde ved min Seng og holde mig i Hånden, når jeg skulde dø, for Du kan være vis på, at hvis Rosita blev syg og døde, og Du så giftede Dig med mig, så skulde jeg nok være en god Moder for jeres Børn, og jeg skulde hver Dag gå med dem ud på Kirkegården og fortælle dem om hende; men Ens højeste Ønsker bliver jo aldrig opfyldte her i denne sørgelige Verden. Farvel, søde, lille, elskede Fætter Isidor, nu skal jeg og Tyrk en Tur ned i Strandskoven.  

Din til Døden S.

Det er sandt, da Du var gået, lagde Moder Kort op for at se, om jeg fik den, jeg holdt mest af i Verden; men jeg fik ham ikke. Du kan tro, jeg græd!

Det var naturligvis på min Opfordring, at Moder gjorde det, for hun véd ingenting naturligvis.

Det var på Herregården Havslundegård sen Eftermiddag i September.

De fire Søstre stod skjult bag Gardinerne oppe i Fruens store Soveværelse på første Sal og kiggede ud:

- Han kan det ikke! Han gør det ikke! sagde Anna, der imod Sædvane var Fyr og Flamme.

- Jo, Du skal se, han gør det! nikkede Charlotte.

- Jamen han kan det da ikke ... for Mo'rs Skyld!

- Pyt! blæste Frederikke - hvad tror Du, han bryder sig om det! 

Men den lille, femtenårige Sofie, den yngste, der var sorthåret og mørk, medens de andre Søstre var slanke og lyse, trådte bleg af Harme et Skridt tilbage ud på Gulvet, hendes Hænder var knyttede, og hendes brune Øjne gnistrede:

- Gør han det, sagde hun - betragter jeg ham ikke mere som min Fa 'r! 

- Ha! det ta'r han sig vist let! lo Frederikke. I det samme lød det stakåndet fra Charlotte:  

- Der er Vognen!

Og Pigebørnene for igen til Vinduerne ... Men det var kun en Arbejdsvogn, der rumlede over den brolagte Vej mellem Ladegården og Borggården.

- Er der nogen, der véd, hvor Mo'r er henne? spurgte Sofie så.

- Hun har vel lukket sig inde i Kapellet.

- At hun kan holde det Liv ud!

- Det er, fordi hun er en Helt!

- Det er os Børn, hun lever for!

- ... Men der står hun jo ovre! udbrød Frederikke pludselig.

- Hvor? Hvor? lød det fra de andre.

- Bag Gardinet i Strygestuen.

- Ja, ved Gud! ... Lad være med at se derover! ... Ja, det er Synd, hvis hun opdager, at vi har set hende! Den lille Sofies Øjne flammede:

- Jeg kunde slå Fa Y ihjel! sagde hun. Frederikke pegede ivrig:

- Og se, der står Olga henne bag Sirenerne!

- Og Ane har lukket Bryggersdøren på Klem! supplerede Anna.

- Og se Gartneren, han lister rundt ovre under Akasietræerne!

- Og der kommer de tre Gamle ud af Asylet!

- De er ikke bange!

- Nej, for de holder med Mo'r!

- Det gør vel hele Gården! nikkede Sofie. I det samme lød der Smæld af en Pisk og Stampen af Hestehove.

- Der er Vognen! 

Pigebørnene stod et Øjeblik i åndeløs Spænding.

- Ved Gud i Himlen, hun sidder der! brast det så ud af Anna.

- Og i Landaueren! I Mo'rs egen Vogn! supplerede Charlotte.

- Og den er nedslået! lød det indigneret fra Frederikke.

Men den lille Sofie sprang ude af sig selv op på den nærmeste Stol:

- Jeg lukker Vinduet op, sagde hun, hendes Læber dirrede, og Stemmen var tyk af frembrydende Gråd - jeg lukker Vinduet op og råber Tæve til hende!

- Men er Du da gal, Tøs! Anna rev Søsteren ned af Stolen og bort fra Vinduet, som hun allerede havde fået åbnet og givet et Stød, så at det fløj klirrende tilbage mod Muren - Du véd jo, at det bare kommer til at gå ud over Mo'r! 

Sofie sled sig løs og vilde atter frem; og da hun blev standset af de andre, kastede hun sig næsegrus på Gulvet foran dem og brast ud i en hysterisk Hulken.

Landaueren var imidlertid nået op foran Hoveddøren, og Kusken slog på ny et smældende Knald.

På Vognens Bagsæde sad "Tæven" opstadset og udsmykket med fjerprydet Hat med Roser og flagrende Bånd. De små, stikkende sorte Øjne i det ret kønne Ansigt for stadig hid og did rundt til Hovedbygningens Vinduer og Døre; medens de tykke behandskede Fingre nervøst pillede ved Kniplingerne på det altfor elegante Overstykke; og hendes fede, posede Kinder blev rødere og rødere.

Således sad hun et Par Minutter og ventede, mere og mere ophidset ved Situationen:

- Det var igen et af hans sædvanlige fjollede Påfund, at hun skulde rulle her op og hente ham, i Stedet for at han burde være kørt ned til Økonomibygningen og taget hende på! Her sad hun til Grin for hele Gårdens Besætning ...! Og det kunde ligne ham selv at stå og grine af hende inde bag Vinduet!

Hun syntes i sin Ophidselse at høre Mumlen og Fnisen rundt fra Bygningens halvmørke Hjørner og Kroge. Og pludselig opdagede hun på Bænken henne foran "Asylet" de tre Gamle, der ivrig gestikulerende stak Hovederne sammen og hviskede.

- Satans også, at hun ikke simpelthen havde sagt Nej, da han foreslog, at Vognen skulde køre her op med hende ...!

Solen var lidt efter lidt sunket ned bag Lindene i Parken. Skyggerne over Gårdspladsen blev længere og længere. Den store røde Bygning, der nu i Aftenskumringen fik en næsten blåsort Tone, lå som uddød. Ikke en Lyd hørtes. Kun af og til lød en lille, klagende Piben fra det åbentstående Vindue på første Sal, som i Trækvinden sagte bevægedes frem og tilbage ...

En Flok Råger og Krager slog sig skrigende og larmende ned på Tårntaget.

Fruentimmeret i Vognen for sammen og rettede sin svære Krop:

- Lars, Herren har vist ikke hørt os. Slå et Knald til! Kusken rørte sig ikke.

Da huggede hun i rasende Forbitrelse en Hæl ned mod Vognbunden, så det rungede:

- Kan han ikke høre, Fæ, når man snakker til ham! Slå et Knald til, siger jeg!

Men uden at røre på sig og uden at lystre Ordre brummede Kusken trægt og modvilligt, som var det ham en Overvindelse at åbne Munden:

- Ta' 'en med Ro, bitte Jomfru Helmer; Husbond viser sig nok, når det passer ham ...

Lidt efter blev Entrédøren åbnet, og Godsejeren, Hr. Nils Uldahl-Ege, trådte ud. Han var en lille, mager Mand med velplejet hvidt Hår og Skæg; smuk og fin at se til, men med et Par store, vandblå, upålidelige Øjne.

- Er det en Manér at la' mig sidde her og vente til Grin for hele Gården! skræppede Fruentimmeret i Vognen øjeblikkelig op.

Han glippede nervøst med Øjnene:

- Så, så, Mathilde; Du sidder jo rart ... og her kommer jeg jo. Har Du husket Kofferten?

- Ja, den står hos Lars.

Uldahl så' sig hurtig og sky omkring. Så steg han op i Vognen og satte sig ved sin Dames Side. Han fyldte ikke meget der.

Pludselig greb Jomfruen ham hårdt i Armen:

- Se, se! sagde hun og pegede over mod Strygestuens Vinduer i østre Fløj - der står din Frue ovre! Hils på hende!

Det glimtede ondt i Godsejerens Blik, og han tog Hatten dybt og ceremonielt af. Samtidig fik han et af sine små pikante Indfald: Den kære Familie skulde end yderligere ydmyges; Døtrene havde han dog endnu så nogenlunde Krammet på!

- Anna! råbte han op mod Vinduet på første Sal - Anna og I andre Pigebørn, kom her ned og sig pænt Farvel til Far og den gode Jomfru Helmer!

Jomfruen lo hånligt:

- Hæ, de hytter sig sgu nok! Nils Uldahls Ansigt blev mørkerødt:

- Anna! brølede han så ganske ubehersket - kom øjeblikkelig her ned og tag dine Søstre med!

Men nu drejede Kusken sig halvt om på Sædet, løftede Pisken til Hatten og sagde med sin sindige Stemme:

- Med Forlov, Husbond, Frøknerne er vist gåen ud at spadsere.

- Så-e? Har Du set dem?

- Jo ...

- Hvor er de gået hen?

- De gik for en lille halv Time siden ned ad Strandskoven til.

Uldahl vidste, at Lars løj; men han var glad over ikke at behøve at forfølge Sagen yderligere:

- Det kunde Du jo ha' sagt straks, dit Fæ! ... Kør så! ... Til Stationen! ... Men lidt hurtig!

Lars strammede Tøjlerne; og Vognen svingede fra Døren.

Da de kørte forbi Bænken foran "Asylet", skævede Jomfru Helmer om for at se, om de Gamle vilde rejse sig og hilse. Men de var forsvundet. Bænken stod tom.

Så skudrede hun sig magelig til Rette i den bløde Landauer:

- Nu var der kun Fornøjelserne tilbage! Også Nils Uldahl lænede sig lettet mod Vognens Hynder:

- Nu skal vi rigtig ud at more os, lille Mathilde!

- Tæve! klang det så pludselig hen over Gårdspladsen som i et Skrig fra en høj og skinger Pigestemme - Nu kører Godsejer Uldahl-Ege bort med sin ... 

Et Vindue sloges klirrende i. Stemmen blev ligesom hugget over af Lyden.

Man vågnede på Havslundegård som til nyt Liv, når Godsejeren var bortrejst.

Om det så var de tre Gamle ovre i Asylet, blev de ligesom yngre og tryggere. De gik rankere over Gårdspladsen, når de skulde til Måltiderne i Herskabskøkkenet. Og de tittede ikke sky og fortrykte til Tårnværelset i Stueetagen, hvor "Husbond" residerede.

Ikke at han egentlig på nogen Måde fortrædigede dem. Tværtimod, han gav dem alt, hvad deres gamle Hjerter begærede: Mad, Klæder, Husly og Brændsel. Men der stod en vond og tung Luft omkring ham. Jomfru Ingwersen påstod, at hendes Astma blev værre, når Husbond var hjemme. Hun sagde, at hans Nærværelse var at føle, ligesom når om Sommeren et Tordenvejr lå og rugede nede bag Strandskoven, før det brød løs; man vidste aldrig, hvad det kunde ende med. - Men når han så var udengårds, blot kørt til Byen en Eftermiddag, hævedes Trykket straks, og Astmaen bedredes.

Jomfru Ingwersen var firsindstyve År og havde tjent Familien Uldahl, siden hun var otte. Hun havde oplevet hele Verdenshistorien, sagde hun; var begyndt som Gåsepige hos Etatsrådens Fader på Egesborg og var endt som Kammerjomfru hos Etatsrådinden. Og sad nu som Stiftsdame på Havslunde.

Som Følge af denne sin Alder og Karriere var Jomfru Ingwersen naturligvis selvskreven den fornemste i Asylet.

Efter hende i År og Rang sorterede Jomfru Rottbøl. Hun var kun halvfjerds og havde haft fire Børn, der alle var døde.

Så har man prøvet det med, sagde hun. Hun havde ernæret sig og Børnene ved Syning. Fædrene så' hun nemlig aldrig noget til efter Katastroferne. Men hun syede og syede. "Syringeren" på hendes venstre Hånd var endnu ganske sort og prikket af Nålen. Og Børnene fik hun opdraget og skulde nu til at have lidt Glæde og anden Gavn af dem. Men så gik de hen og døde, den ene efter den anden, førend de endnu havde nået deres tyvende År. Jomfru Rottbøl blev lidt tosset af disse hyppige Dødsfald og skulde på Fattiggården. Men så friede den rare Fru UIdahl hende fra den Forsmædelse og gav hende Plads i Asylet.

Lavest i Rangen stod Madam Lurvadt. Hun var femogtres og havde været lovformelig gift; hvad hun under visse Ordveksler med Rottbøl var stolt af. Ellers var der ingen særlig Grund for hende til at pukke på sit Ægteskab. Hun var kommet til Gården som Havekone. Men da hendes Mand var endt med at traktere hende med Slag og derefter lægge hende på Loftet, medens han selv og hans utugtige Kvindfolk rummesterede i Stueetagen, havde Fru Uldahl i sit Hjertes Godhed taget sig af hende og forbudt Tyrannen at sætte sine Fødder på Havslunde.

Disse tre Damer var altså "Asylets" ærværdige Beboere.

- Ingwersen! Er I gået i Seng?

Der blev banket på. Døren åbnedes, og Frøken Frederikke stak sit blondlokkede Hoved ind.

Asylstuen så' på denne Tid af Aftenen underlig hemmelighedsfuld ud, stor som den var og kun oplyst af en lille lavstammet Lampe, der stod på et Bord oppe i Krogen ved Vinduerne. Det første Indtryk man fik af Rummet, var, at det var "draget" til Lig: De hvide Stykker for Vinduerne, de hvide Mure, det hvide Loft og de hvide Senge. Og så i Halvmørket midt i alt dette hvide de tre små mørkklædte Kvinder fimrende rundt på deres bløde, lydløse Filtsko ...

- Jeg skulde spørge, om I havde Lyst til at drikke Kaffe med os andre?

Jamen jøsses, lille Frederikke, vi er jo ved at gå til Ro ...! lød det forskrækket fra Ingwersen.

- Ja, vi er li'e ved at gå til Ro, lille Frederikke ... repeterede Rottbøl.

De havde alle tre fået Kapperne af, og sad nu hver på sin Stol med Hårnålene i Munden og flettede "Pindene" for Natten.

Men Madam Lurvadt, det unge Blod, anbragte gesvindt sin Hovedbeklædning på dens Sted, stoppede Fletningerne op og sagde:

- Ka' vi gå såden?

- Javel, kan I så! Skynd Jer nu bare! Så løber jeg over og siger, at I kommer ...

Sandt at sige havde de Gamle ventet på denne Indbydelse lige siden Aftensmaden. Der plejede altid at være Kaffelystigheder ovre i Herskabsfløjen, når "Husbond" var rejst ... men til sidst havde de helt opgivet Håbet for den Dag; og uden at meddele sig til hverandre, havde de alle tre haft samme Tanke, at Frøknerne naturligvis ikke kunde få sig til at lave Lystighed i Aften med den Tort, der var overgået deres Mo'r, at Jomfru Helmer var kommet kørende lige op for Næsen af dem allesammen i Fruens egen Karet ...

Og nu var alligevel Frøken Frederikke kommet og havde inviteret dem!

Glade og travle fik de Kapperne på, Tørklæderne over Hovederne og Håndlygten tændt:

- Lurvadt, blæs! kommanderede Ingwersen.

Og Lurvadt blæste Lampen ud; hun havde det meste Vejr tilovers.

Og med Tøfler uden på Filtskoene balancerede så "Asylerne" i Gåsegang over den mørke Gårdsplads.

Ingwersen gik i Spidsen med Håndlygten.

Disse "Kaffelystigheder", der fejrede Godsejerens Bortrejse, holdtes i Køkkenet. Der blev stillet ti Stole op omkring det store, hvidskurede Midterbord, en ved hver Ende og fire ned langs Siderne. Man havde sin bestemte Plads:

Fru Uldahl sad øverst ved Bordenden; så kom Frøkenerne og Pigerne med de Gamle imellem sig; og nederst nede sad, som eneste Herre, Tyrk på sin Bænk ved Siden af Frøken Sofie. - To store Messingkaffekander gik på Omgang og Skåle med hjemmebagt Bagværk fra Blikdåserne i Spisekammeret. Og når den første Kop var tømt, tændte Frøkenerne deres Piber, og Morskaben begyndte.

Straks Asylerne i Aften kom ind i Køkkenet, så' de, at Fruens Stol ikke var stillet frem.

- Mo'r har Hovedpine, sagde Anna.

- Vi skulde hilse ... lagde Charlotte til.

Men de øvrige Stole stod på deres Pladser. Den store Hængelampe over Bordet lyste med festlig Glans. Kopperne var sat rundt; og fra de okkergule Vægge skinnede det blanke Kobbertøj.

- Lurvadt, blæs! sagde Ingwersen. Og Lurvadt blæste lydig Håndlygten ud. Ane Kokkepige kom fra Komfuret med de fyldte Kaffekander.

- Seså! sagde hun - Værsgod! Her er Nydelsen! Men alle så tænkte de det samme, at det blev vist kun småt med Glæden i Aften, da Fru Line ikke var her ...

- Skal vi så sætte os ind?

Charlotte tog Jomfru Ingwersen under Armen og førte hende til Bords. De andre fulgte tavse efter. Kaffen blev skænket, og Bagværket bødes rundt.

- Sofie! Du glemmer jo Tyrk! sagde Anna.

Men Sofie blev siddende ubevægelig. Hendes Øjne var røde af Gråd, og Musklerne om hendes Læber dirrede.

De Gamle skottede hjælp'eløst hen mod hende ...

Så rejste Frederikke sig og løb hen til Tyrk, der lå i sin Kurv bag Komfuret - han var en stor, hvid- og brun-plettet St. Bernhardshund med et Par dybt melankolske Øjne.

- Så her ligger Paschaen og breder sig! sagde hun - Skammer han sig ikke? Alle Damerne er allerede gået til Bords!

Tyrk hævede Hovedet og så' på hende med et døende Blik og slikkede hendes Hånd

- Ja, det er godt nok, lo hun og ruskede ham i Øret - men kom så!

Det knagede og bragede i Kurvens Fletværk under Hundens logrende Bevægelser. Men op kom han ikke.

- Vil Du rejse Dig, din Sovetryne, ellers vælter jeg Dig ud! Du skal jo hen og ha' Kaffe!

Atter skreg og bragede Kurven, men Tyrk blev, hvor han var.

- Han er da 'nte syg vel? lød det fra Ingwersen. Frøkenen lagde kyndig en Hånd om Dyrets Snude ... den var kold og fugtig, som den skulde være:

- Næi, han er bare doven ... Å, Ane, Du er så stærk, kom og vælt ham ud.

Ane fløj til og tog fat ... Tyrk gjorde sig ligesom tung og sendte hende et bebrejdende, trøstesløst Blik. Men hun baksede bare løs og fik Kurven på Højkant. Hunden gjorde et Spring frem for ikke at trimle ud, og samtidig hørtes en raslende og skrattende Lyd, der ligesom hoppede efter ham hen ad Gulvet.

Kokkepigen slap Kurven og slog Hænderne sammen:

- Nå sådan at forstå, sagde hun - han har igen våren på Dumpejagt!

Hele Selskabet brast i Latter. Om det så var Frøken Sofie, så lo hun:

- Men Hund dog ...! sagde hun.

Tyrk stod fuldstændig lammet midt på Gulvet. Hovedet næsten skjulte han mellem Forpoterne, og Halen hang skamfuld mod Jorden ... Og bundet til denne Hale hang i et Stykke Hyssing en gammel, værkbruden og hullet Blikkasserolle; anbragt på dette Sted et Udsvævelsens og Letsindighedens Symbol.

- Fy-e, for en væmmelig gammel Udhaler! sagde Frøken Frederikke med løftet Pegefinger.

Og også alle de andre Kvinder sagde: F'y-e ...!

Men lidt efter sad Forbryderen på sin Bænk for Bordenden ved Siden af Frøken Sofie og lappede skyldfri i sig: holøp! holøp! af Kaffen og Bagværket, der stod serveret i en Spølkum på et Stykke Voksdug foran ham.

Frøkenerne tændte deres Piber; og Snakken og Lystigheden tog Fart.

Og pludselig greb Frøken Frederikke Kasserollen, der lå hjemløs på Gulvet ved hendes Fødder:

- Sådan en skulde der bindes i Fa 'r! sagde hun og anbragte Genstanden med et Smæld på Bordet midt imellem Kaffeopdækningen.

6/10.

Hvorfor har Du ikke været her så længe, Isidor? Jeg så', at Post Ole i Dag havde Brev fra Dig til Moder; hvad har I to at skrive om? Er det om det forfærdelige med Fader og Jomfru Helmer? Ja stakkels, stakkels Moder, var jeg i hendes Sted, vilde jeg skilles og gå min Vej med os allesammen; men det vil hun ikke, og jeg synes, at hun tager det hele altfor roligt; men det er vel, fordi hun er vant til det. Å, når jeg ser, hvordan Du og "Resedaen" har det sammen, og hvor god Du er mod Povl og Jørgen, så synes jeg, at hele mit Liv er forspildt, fordi jeg ingen rigtig Barndom har haft. Anna og Charlotte siger, at de kan huske, dengang Fader og Moder var gode Venner, men det kan jeg ikke; og hvis jeg ikke havde Dig at tænke på, Fætter Isidor, og så Tyrk, og så Moder naturligvis og Søstrene; men mest Dig alligevel, mest Dig! så brød jeg mig slet ikke om at leve. Jeg véd godt, at det er Synd imod Moder at tænke sådan, men da der er ingen, der véd det, så gør det jo ikke noget. De måtte allesammen gerne dø, Isidor, allesammen, undtagen Dig! jeg mener det, ved Gud! Og véd Du, hvad jeg er kommet til at tænke på? Jeg er kommet til at tænke på, at det smukke i vort Forhold netop er det, at jeg ikke kan få Dig, og at Du ikke aner det mindste om, hvor usigelig, ufattelig højt jeg elsker Dig! Det er ligesom, jeg kommer Dig nærmere, netop fordi jeg står Dig så fjernt; men det kan vist kun en Kvinde forstå.

Din til Døden S.

Du véd ikke, hvor det Stykke Radergummi er blevet af, som lå på dit Skrivetøj; det hænger på mit Bryst i en sort Silkesnor! 

FORHISTORIEN

Fruen til Havslundegård havde været gift engang tidligere.

Jomfru Ingwersen beretter, at da Nils Uldahl for godt en tyve År siden kom kørende gennem Landsbyen Husum ovre vesterpå i Landet, hvor han havde været til tre Dages Jagt m. m. hos en ligesindet Jorddrot, så' han, da han rullede forbi Krohaven, en stor, blond Kvinde bararmet og fuldbarmet gå derinde og plukke Frugt ned. Hun var dejlig at skue, yppig og rund som de Æbler, hun samlede. Hendes fine, regelmæssige Ansigt og gyldenblonde Hår lyste i Solen. Og der var i hendes Bevægelser, når hun langsomt løftede Armene og brød af Frugterne over sit Hoved, en særegen, rolig næsten lad Ynde.

Der gik et Stød af rislende Behag igennem Nils Uldahl:

- Hvem er det? spurgte han Kusken.

- Det er Madam Reimers, Kromandens Kone.

- Vend, og kør ind i Gården!

Og medens Kusken parerede Ordre, sagde Husbonden til sig selv:

- Den Krosnude, hvad Fanden skal han med det pragtfulde Fruentimmer!

I otte Dage og Nætter blev Nils Uldahl boende i Husum Kro. Og da han den niende Dags Aften kørte derfra, sad Line Reimers ved hans Side .