Titelblad

Jannie D. Schønwandt

Illusion

mellemgaard

Kolofon

Illusion

© 2011 Jannie D. Schønwandt og Forlaget mellemgaard

Redaktør: Helle Joof

Grafisk produktion : KWG Design, Odense

Grafiker og omslagslayout : Meluna Skov Kragelund og Tine Wichmann

Grafik til omslag: Nanna Jensen og Mai Halberg Schønwandt

Tryk : Scandinavian Book A/S

1. udgave, 1. oplag

ISBN 978-87-92975-30-0

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner,
der har indgået aftale med Copy-Dan, og kun inden for de
i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at bringe korte uddrag
i forbindelse med anmeldelser.

www.mellemgaard.dk

Kapitel 1

Første dag! Michelle sad ved morgenmaden, og trak tiden lidt ud, hun var for en gangs skyld i god tid. Hendes far havde ikke fået de sidste kontrakter på plads, så der var stadig lidt ro om morgenen. Michelle sad og gumlede på sine cornflakes, det var lidt svært at få maden ned. Sommerfuglene i maven var alt for levende.

Første dag på en ny skole, og ikke nok med det, det var også et nyt land. Amerika – mulighedernes land. Michelle spekulerede lidt på, om det mon også kom til at gælde for hende? Lige nu lignede hendes liv det gamle til en forveksling, lige bortset fra, at der var andre, fremmede mennesker, omkring hende. Sproget voldte heldigvis ikke de store problemer, hendes mor var jo trods alt født i Amerika, så Michelle havde, bogstaveligtalt, fået amerikansk ind med modermælken. Det havde da også hjulpet hende i engelsktimerne hjemme, lærerne havde altid været begejstrede for hendes engelsk. Men lige nu måtte hun indrømme, at hun var en smule nervøs for, at hendes accent ville være for tydelig. Hun ville helst ikke tiltrække sig alt for meget opmærksomhed. Falde i ét med tapetet, det lød som en god plan.

Michelle sukkede, nu var klokken snart halv otte, tid til at komme af sted. Hun havde valgt at gå i skole, hun ville helst ikke blive kørt i sin fars store bil. Bilen var endnu større end den derhjemme, der efter Michelles mening havde været for stor.

Derhjemme, Michelle gentog ordet, og følte pludseligt et stik af hjemve. Hjemme! Så langt væk. Hun mindedes det gamle hus eller nærmere gård, faktisk ville de fleste nok betegne det som et gods, det gjorde hendes far i hvert fald. Huset hjemme var omgivet af masser af korn- og græsmarker, Michelle havde altid nydt at se vinden lave bølger hen over de grønne og gule marker. Hun mindedes heden, der altid virkede fuldkommen uberørt og sejlivet. Og den meget brede strand, ned til det blæsende hav. Danmark – mit fædreland. Michelle måtte trække på smilebåndet, det lød så højtideligt, taget lige ud af en sang skrevet af H.C. Andersen. Så kunne man heller ikke blive mere rørstrømsk. Smilet forsvandt dog hurtigt igen, Michelle savnede den danske natur, men sandheden var, at det sidste halve år, inden de flyttede, havde været frygtelig. Michelle gøs ved tanken, hun var glad for de var flyttet. Nu havde hun chancen for at starte på en frisk og glemme alt om de frygtelige minder.

Michelle fik sat tallerkenen i opvaskeren, hun vendte sig om og så sig omkring i det skinnende køkken, med ryggen mod stuen. Hun havde endnu ikke vænnet sig til synet. Deres nye hus var bare super moderne, kæmpe køkkenalrum nedenunder, de sidste nye designer møbler og skinnende nye hårde hvidvarer i køkkenet, der var kogeø og hvad der ellers hørte til i et super moderne hus. Der var et kæmpe glasparti ud mod haven, hvor der var en stor terrasse med swimmingpool. Begge hendes forældre havde også to store kontorer på den nederste etage. Ovenpå var soveværelserne og et enkelt gæsteværelse, der var selvfølgelig indbyggede badeværelser i både soveværelset og Michelles værelse, sådan som det hørte sig til. Og alt var gennemført med en enkelt moderne, og kold, stil, det sidste var Michelles mening. Deres gamle hus havde været meget mere hyggeligt med mange flere rum og en mere hyggelig bondestil.

Her var det hele bare så stort, ikke kun inde i huset, men også udenfor. Alle staldene, laderne og de andre bygninger virkede helt uoverskuelige, det var lige før, man skulle have et kort for at finde rundt. Der var dog én ting, som Michelle var virkelig glad for: Hele ejendommen var omringet af en række træer og buske så den ikke tydeligt kunne ses fra vejen. Hendes mor havde planer om, at der skulle ryddes op, men heldigvis plejede hendes planer at trække ud. Det håbede Michelle også ville være tilfældet denne gang. Så kunne det være, at hun kunne holde sit liv hemmeligt lidt længere. Ikke for altid, det var hun godt klar over, men bare for et stykke tid. Det kunne være rart til en forveksling.

Michelle tog sin taske og gik ud, hun tog en dyb indånding, da hun kom ud af døren. Det var varmt i dag. Heldigvis var de flyttet hen et sted, hvor vejret var nogenlunde det samme som hjemme. Da hendes far først havde sagt, at de skulle flytte til Amerika, havde Michelle været bange for, at det ville blive til Californien eller Florida. Hun var overbevist om, at hun aldrig ville kunne vænne sig til den hede. Men det havde heldigvis vist sig, at hendes bekymring var uden grund, de var flyttet til en by ved navn Burlington, i det sydlige Wisconsin. Skolen lå i den vestlige af byen, så hun skulle slet ikke ind i byen for at komme hen til skolen, men bare gå et stykke langs markerne.

Michelle sukkede og begyndte at gå ned ad den lange indkørsel. Endnu engang tjekkede hun sit tøj, faktisk var det sjældent, at hun overhovedet lagde mærke til, hvad hun tog på, men lige i dag var tøjet vigtigt. Hun havde skiftet tøj op til flere gange. Valget var blevet et par løstsiddende hvide bukser, og en helt neutral T-shirt, der selvfølgelig ikke afslørede for meget. Michelles krop var meget veltrænet og slank, men hun følte sig altid genert, hvis hun ikke følte formerne var dækket tilstrækkeligt. Håret, det havde været lidt af et problem, hun havde allermest lyst til at gemme det, men det var jo lidt svært. En kort øjeblik havde hun faktisk overvejet at proppe det op under en hat, men det ville nok se ret tåbeligt ud, det ville heller ikke kunne være der. Hendes mor havde engang kaldt håret smukt, og hun kom for det meste ikke med komplimenter. Hun lagde normalt ikke ret meget mærke til, hvordan hendes datter så ud. At lade det hænge løst var ganske udelukket, så kom det jo rigtigt til sin pragt, langt, lyst og skinnende. Hun var ikke helt lyseblond, hendes hår havde flere nuancer af blond, helt naturlige striber løb gennem det, hvilket gav et flot spil. Det andre betalte dyre domme for hos frisøren, havde hun fået skænket fra naturens side. Det var vidst også godt nok, for hun havde aldrig haft tid til at gå til frisøren. Hun var endt med at sætte det op i en pjusket knold i nakken.

Michelle var nået ud til vejen og gik rask fremad. Det var hun vant til, ikke noget med at snøvle. Michelle vidste godt, at bussystemet her var anderledes end derhjemme, her blev eleverne hentet ved døren, men Michelle foretrak dog at gå.

Mens Michelle gik, lagde hun mærke til omgivelserne, selvom hun manglede Danmark, måtte hun indrømme, at naturen her også var meget smuk. Markerne bølgede på begge sider af vejen, nogle steder var de allerede i gang med at høste, andre steder stod kornet stadig og bølgede i vinden. Naturen omkring Burlington kunne Michelle i hvert fald ikke klage over, der var meget grønt, med flere store skove, åbne marker, og der var oven i købet to søer: ”Bohners Lake” og ”Browns Lake”, der lå i og omkring byen. Lake Michigan lå også kun få timers kørsel derfra, Michelle overvejede, om hun mon nogensinde ville få tid til at komme ud og se den?

Hun ankom til skolen hurtigere end beregnet, igen var størrelsen ved at tage pusten fra hende. Hun havde altid syntes, at hendes gamle skole var af betragtelig størrelse, men den kunne slet ikke måle sig med denne her. Hun havde fået at vide, hvor hun skulle gå hen: Først hen til kontoret for at få skemaet og herefter af sted til første time. Forhåbentlig uden at fare vild undervejs. Sommerfuglene begyndte igen med fornyet kraft, hun tog en dyb indånding og trådte ind på skolens område.

Michelle brød sig i det hele taget ikke om at skille sig ud, men det havde hun en tendens til, uanset hvor meget hun prøvede på det modsatte. Hun følte sig altid utryg ved ukendte ting, hun var meget genert og bange for at dumme sig foran så mange fremmede mennesker. Hun følte sig kun selvsikker og tryg et sted, og det var bestemt ikke i skolen.

Michelle gik med hastige skridt hen mod den store skolebygning, hvor hun mente kontoret måtte være. Hun forsøgte bare at se lige frem mellem alle de myldrende elever. Michelle syntes, at hun kunne mærke blikket fra de forbipasserende, hun havde endda en fornemmelse af, at flere vendte sig om for at se efter hende. Hun satte farten lidt op, mens hun forsøgte at sige til sig selv, at det bare var indbildning, de kunne ikke allerede vide, hvem hun var. De havde ikke fortalt til nogen, hvor de var flyttet hen.

Endelig nåede hun bygningen, hun masede sig ind, fik øje på kontoret og skyndte sig derind, væk fra trængslen og de stirrende blikke. Inde på kontoret var der flere diske med travle kvinder bag. Michelle så sig lidt desorienteret omkring og vidste ikke rigtigt, hvad hun skulle stille op. En midaldrende kvinde så op og fik øje på hende, hun så meget venlig ud.

”Kan jeg hjælpe dig?” spurgte hun smilende.

Michelle fortalte hende hurtigt sit navn, og damen nikkede genkendende:

”Du er den nye, der skal starte i dag. Jeg kan fortælle dig, at det er lidt af en nyhed.”

Michelle sank en klump, vidste de allerede, hvem hun var?

”Ja”, forsatte damen, ”det er jo ikke hver dag, vi får tilflyttere fra Europa.”

Michelle åndede lettet op, det var bare derfor, heldigvis!

Damen fandt Michelles papirer frem, og gav hende skemaet for dette semester og et kort over skolen med de forskellige klasselokaler.

Michelle takkede og gik ud i trængslen, hun fandt hurtigt frem til gangen med alle skabene, og fandt med lidt besvær det skab, hun havde fået tildelt, der var bare så mange. Hun så sig et øjeblik omkring, alle de andre elever hastede af sted med bøger under armen, de var allerede godt i gang med skoleåret. De var alle startet for fjorten dage siden. Selvom Michelle havde været i landet på det tidspunkt, havde hendes far sagt, at hun skulle vente med skolen og lige falde lidt til først. Michelle vidste dog godt, hvad der lå bag: Så længe hun ikke gik i skole, havde hun bedre tid til at arbejde, og det var hans højeste prioritet.

Michelle åbnede sit tomme skab og så ind i det, det ville sikkert være fyldt, inden dagen var omme. Hun så ned på sit skema for første gang, det var så underligt, at skulle have de samme timer hver dag. Det havde også været svært at vælge, hvilke timer hun skulle have, udvalget var langt større end på danske gymnasier. Heldigvis skulle hun kun have disse fag frem til jul, derefter var der mulighed for at vælge igen.

Dagen var delt ind i 4 blokke, der bestod af 2 lektioner hver. Hun skulle altså have 8 lektioner i det hele. I de første to blokke skulle hun have engelsk og US- historie, hvilket var obligatorisk for hende, fordi hun kom fra et andet land. Så var der frokost, og i dagens sidste to blokke havde hun valgt videnskab og marketing, salg og service. I første time skulle hun altså have engelsk, hun stod og så lidt på kortet. Det var svært at finde rundt, åh hvorfor skulle det hele også være så stort. Hun overvejede et øjeblik, om hun skulle spørge en af de andre elever om vej. Hun så sig lidt om, og prøvede at samle sig mod til at spørge. Tanken om at skulle stoppe og spørge en fremmed, og endda på et andet sprog, uanset hvor god hun var til det, var alt for skræmmende. Så det endte med, at hun selv begav sig på vej i den retning, hun håbede var den rigtige. Omsider fandt hun det rigtige lokale, hun var godt klar over, at hun var sent på den. Heldigvis var døren ikke lukket endnu, hun kiggede forsigtigt ind og fik øje på læreren, han var en lille lavstammet mand med et rundt ansigt og et hoved, der var næsten tomt for hår. Han så meget glad og venlig ud, og skræmte hende ikke umiddelbart, men hun havde slet ikke lyst til at gå ind, alle andre var på plads og han var ved at dele papirer ud. Han fik øje på hende stående der tøvende i døren.

”Kom du bare ind, min kære”, sagde han venligt og fortsatte, ”du må være Michelle, ikke? Jeg fik en besked om, at du skulle starte i dag.”

Michelle nikkede og trådte tøvende ind i klassen, så snart hun var inden for døren, kunne hun mærke alles øjne på sig, og hun følte rødmen stige op i kinderne. Det var en lille svaghed hun havde, hun rødmede over det mindste, og i kontrast med hendes lyse hår var det meget tydeligt at se. Hun placerede sig med vilje med ryggen til klassen, læreren fandt bøger frem til hende, ”mit navn er Mr. Carver, jeg underviser i engelsk her på stedet, her, det er de bøger du skal bruge.” Han rakte hende en ordentlig bunke bøger, som hun stablede op i armene.

”Du kommer fra Europa, ikke sandt?”

”Jo”, mumlede hun meget stille, der var fuldkommen ro i klassen. Hun vidste, de fulgte med i samtalen, hvad nu hvis de grinede af hendes sjove udtale?

Mr. Carver så helt bekymret på hende, ”Er engelsk svært for dig?” spurgte han meget langsomt, som for at gøre forståelsen lettere for hende.

Hun skyndte sig at sige, ”nej, nej, overhovedet ikke.”

Mr. Carver så helt lettet ud, ”Hvilket land kommer du fra?”

”Danmark,” svarede hun stille, der var så stille, at man ville kunne høre en nål falde til jorden, Michelle holdt ryggen vendt mod klassen.

”Virkelig”, udbrød Mr. Carver så begejstret, at Michelle forskrækket trådte et skridt tilbage, ”vi arbejder med Shakespeares ’Hamlet’ lige nu, kan du holde et oplæg om stykket og måske fortælle lidt om, hvordan det er at leve i et så gammelt monarki?”

Michelle var næsten klar til at løbe ud af døren igen, dagen havde allerede udviklet sig til et sandt mareridt. Hun rystede voldsomt på hovedet og fik fremstammet: ”Mr. Carver, jeg kender ikke stykket.”

Læreren så noget skuffet ud, men han kunne åbenbart se, at han ikke skulle forfølge emnet nærmere, han viste hende hen på en tom plads. Michelle skyndte sig derhen uden at se på nogen i klassen.

I løbet af timen var der flere, der vendte sig om mod hende, men hun holdt blikket rettet mod bøgerne og tog flere notater end nødvendigt.

Michelle fandt også det næste lokale alene, og det lykkedes hende at komme til tiden. Den kvindelige lærer derinde gjorde ikke specielt meget ud af Michelle, hun gav hende bare bøgerne og lod hende selv finde en plads.

I frokostpausen satte Michelle sig alene og koncentrerede sig udelukkende om sin mad. Hun forsøgte ikke på nogen måde at komme i kontakt med de andre elever, og der var heller ingen, der henvendte sig til hende.

Michelle begav sig af sted til videnskabslokalet, læreren, Mr. Mason, var meget flink. Han sagde til hende, at han syntes, hun skulle bruge disse timer til at se, hvad de arbejdede med, og snakke med ham om, hvad hun før havde arbejdet med. Så kunne de finde en partner til hende dagen efter. Michelle var taknemmelig over, at hun ikke skulle arbejde sammen med nogen den dag, men timerne blev meget lange. Hun gik bare rundt og kiggede lidt forsigtigt på de forsøg, de andre var i gang med. Da klokken ringede, åndede hun lettet op.

De sidste to lektioner var marketing, salg og service, og det viste sig at være lige så kedeligt, som det lød. Tiden slæbte sig af sted, og Michelle blev mere og mere rastløs. Hun tænkte på alt det, hun endnu skulle nå, og bunken af lektier var vokset støt hele dagen. Det ville blive svært at nå det hele i aften.

Da hun langt om længe bevægede sig hjemad, var hun lidt i et trist humør, og hun blev lidt sur på sig selv, dagen var jo gået udmærket. Det havde været ensomt, men det var jo det, hun helst ville have, ikke? Sandheden var, at hun faktisk ikke anede, hvordan man skulle henvende sig til folk, og da slet ikke hvordan man fik venner. Hun havde aldrig haft en rigtig nær veninde, men det var jo også nærmest umuligt, når hun arbejdede så meget. Hun havde aldrig tid til noget som helst andet end sit arbejde.

Hendes håb havde været, at hun måske kunne lære nogen at kende, uden at de vidste, hvem hun var, så de ville kunne lide hende for andet end hendes omdømme. Men det havde hun allerede opgivet igen.

Hjemme henvendte folk sig altid til hende, men det var fordi de vidste, hvem hun var. Det havde da også vist sig, at dem hun havde regnet for sine venner, vendte hende ryggen, da det virkelig gjaldt. Michelle rystede på hovedet for at komme af med de triste tanker. Hun måtte glemme det, der var sket hjemme i Danmark, her havde hun trods alt chancen for at starte på en frisk. Det positive ved dagen var, at ingen faktisk havde genkendt hende eller hendes navn. Det tyede heller ikke på, at hun var så kendt her, som hun var i Europa. Der kunne hun næsten ikke vise sig på gaden uden at blive genkendt. Hendes far havde været en smule ærgerlig over, at hun ikke var mere kendt i Amerika, han havde svært ved at finde kunder, og han havde endda snakket om at lave en pressekonference. Så ville det være slut med freden. Michelle sukkede, nogle gange ønskede hun bare at være helt normal, så kunne det være, at hun kunne få rigtige venner, og måske endda en kæreste. Hun havde aldrig haft en kæreste, og hun vidste faktisk heller ikke, hvad hun skulle stille op med én. Det var ikke, fordi hun ikke havde fået tilbud, dem havde hun faktisk fået mange af, i hvert fald før… Men hun vidste, at det ikke var hende, de var interesserede i, for hvordan kunne de det? Det var navnet, altid navnet, og ønsket om de ’fifteen minutes of fame’. Hun rystede trist på hovedet, hun ville i hvert fald gøre sit for at holde sin identitet skjult.

Michelle var nået hjem, hun skyndte sig ind i køkkenet, greb den sandwich, der lå klar til hende, og skiftede tøj i en fart, mens hun gumlede brødet i sig. Hun hastede over gårdspladsen, om bag staldene og om på ridebanen. Første hest var allerede varmet op og klar, så Michelle bare kunne springe på den, og komme i gang med det mere seriøse arbejde.

Michelle var nemlig professionel dressurrytter. Og ikke en hvilken som helst: Hun var blevet kaldt det største talent nogensinde. Hun havde for længst udkonkurreret sine jævnaldrende og konkurrerede nu på topplan med de dygtigste i verden. Hun havde haft det rygte i rideverdenen, at hun kunne få det absolut bedste ud af enhver hest, og at hun kunne forvandle den mest usle og umulige krikke til en fremragende dressurhest. Men at være så dygtig havde sin pris: Hendes far mente, at hendes talent skulle udnyttes til det absolut yderste, han pressede så mange heste ind som overhovedet muligt i løbet af dagen. Han mente at ting som skole, lektier og venner var spild af tid, og nedprioriterede hendes videre uddannelse. Hvis det stod til ham, behøvede hun slet ikke at få én. Men på det punkt var Michelle og hendes mor heldigvis enige. Michelle vidste, hvor farlig denne branche var og ville gerne have noget, hun kunne falde tilbage på. Hendes mor var selv en succesfuld karrierekvinde og havde her for en gangs skyld stået fast, Michelle skulle have en uddannelse.

Den anden side var mediernes voldsomme interesse i den unge pige, hele Europas ungdomsblade, og på det seneste især sladderbladende, elskede at beskæftige sig med hendes gøren og laden. Hun kunne ikke vise sig uden for en dør, uden de havde været der. Alle i Europa vidste, hvem hun var, og alle unge piger ønskede at være hende, hun havde nærmest haft idolstatus, næsten på lige fod med sangere og skuespillere. Michelle hadede denne opmærksomhed mere end noget andet og nød det pusterum, flytningen til Amerika havde givet hende.

Michelles far, Bent Jensen, en lille rund mand, med meget lidt lyst hår tilbage, havde opbygget hele sit foretagende op om Michelles talent. Han havde opbygget et enormt firma med egne stalde, ridebaner og ridehaller, i forlængelse af ejendommen lå der rækker af kæmpe folde. Så snart Bent havde købt ejendommen for nogle måneder siden, havde han ansat en masse folk til at renovere og bygge, ejendommen var slet ikke til at kende igen. Hjemme i Danmark havde deres gård været stor efter danske forhold, men den var intet i forhold til det, de havde nu. Hendes far satsede på, at der igen ville blive lige så stor efterspørgsel efter Michelle, som der havde været indtil for et halvt år siden. På det tidspunkt svømmede de i kunder.

Deres firma bestod egentlig af to dele, avl og ridning. De avlede selv på deres mange avlshopper og havde en hingstestation med op til flere avlshingste, hvor folk kunne komme og få deres hopper inseminerede. Den anden del handlede udelukkende om ridning, hvor folk betalte for at få deres heste tilredet eller bare redet. De havde heste i alle aldre og på alle niveauer. Bent havde ansat nogle dygtige ryttere, for det meste beridere eller beriderelever til at ride disse heste, så var der selvfølgelig ansat en hel masse staldfolk og hestepassere, som sørgede for staldarbejdet, strigling og opsadling af hestene. Michelle havde sin helt egen stald, hun red nogle af deres egne avlshingste, og så red hun en del af kundernes heste. En af de avlshingste hun red, var den hun betragtede som sin egen, den tilhørte selvfølgelig hendes far. Den betød noget ganske særligt for hende, fordi hun havde fundet den sammen med sin bedstefar. Den havde ikke haft det specielt godt og var fuldstændig uregerlig, men både hende og hendes bedstefar kunne se noget i den. De havde i fællesskab fået overtalt hendes far til at købe den, han havde ikke været nem at overtale, og hvordan det var lykkedes, anede Michelle faktisk ikke. De havde fået den billigt, selvom den egentlig havde en udmærket stamtavle. Det havde været et godt køb, Michelle fik hurtigt sat skik på den, og det viste sig, at også den havde et talent ud over det sædvanlige. Den hed Ådalens Black Illusion, og det var med den, Michelle havde vundet de største konkurrencer. De havde undervejs til toppen udviklet et meget tæt og unikt forhold. Illusion havde været Michelles støtte gennem svære tider, hun betragtede den som sin eneste sande ven, den eneste der aldrig havde svigtet hende. Samtidig var Illusion et link til hendes afdøde bedstefar, en person hun havde elsket meget højt. Egentlig var det historien om Illusions baggrund, der i starten havde sat Michelle i søgelyset. Medierne så det som historien om virkelighedens ’Den sorte hingst’ eller ’Black Beauty’.

Michelle havde en fast hestepasser til at hjælpe sig, hun sørgede for at strigle, sadle og varme hestene op, så Michelle ikke skulle bruge tid på det. Hestepasseren skulle hele tiden sørge for, at næste hest var varmet op, når Michelle var færdig med den hun red. Ofte måtte hestepasseren have hjælp af en staldpige for at kunne følge med. Når Michelle kom hjem fra skole, red hun lige nu ti heste, der alle blev redet i en halv time hver. Så var hun cirka færdig ved en otte - halv ni om aftenen. Det var det rene luksus, og hun vidste det ikke ville fortsætte, hendes far forsøgte lige nu at få flere kunder. Han mente, at hun sagtens kunne nå at ride nogle stykker om morgenen inden skoletid, og i hvert fald få klemt mindst én hest mere ind om eftermiddagen. Når Michelle var færdig om aftenen, blev aftensmaden spist, mens hun lavede lektier. Hun havde heldigvis altid haft let ved skolen, men hun havde på fornemmelsen, at det ville ændre sig nu.

Michelle var allerede i gang med den tredje hest. Som altid når hun red, var hun som i en anden verden, der var kun hende og hesten. Glemt var alle bekymringer og spekulationer.

Da hun var færdig med den niende hest, var den tiende endnu ikke kommet. Michelle sukkede, det undrede hende ikke, hendes hestepasser var ny, hendes gamle hestepasser var selvfølgelig blevet i Danmark, og Michelle savnede hende. Nå, hun måtte hellere få en til at tage denne hest, så hun kunne komme ind og hjælpe. Hun fik råbt en staldpige an, som var på vej ind fra foldene med en af de andre hingste.

”Hey, kan du ikke lige komme ud og tage denne, når du har sat den der ind? Jeg bliver nødt til at hjælpe Denise,” råbte hun til staldpigen.

Så snart hun var kommet af med hesten, skyndte hun sig ind i stalden, hun havde på fornemmelsen, hvad problemet var. Og ganske rigtigt, da hun kom ind på staldgangen, stod hendes kære Illusion med et yderst drilagtigt udtryk i øjnene, og en hestepasser, der stod forgæves med en sadel i hænderne. Denise så op, da hun hørte Michelle komme ind i stalden.

”Åh, undskyld Michelle, han vil bare ikke høre, hver gang jeg nærmer mig med sadlen, farer han rundt og smider den af igen, hvis det lykkedes mig at få den op,” hulkede hun. Denise var en hel almindeligt udseende pige på omkring 19 år, hun havde lysebrunt hår og brune øjne. Denise var lige blevet færdig med high school, men havde ikke sparet penge nok op til college. Hun havde valgt at blive hestepasser, fordi hun elskede heste, selvom det ikke var et job, der gav specielt mange penge.

Michelle skyndte sig at trøste hende: ”Bare tag det roligt. Han driller dig bare, fordi du er ny. Det skal nok komme, gå du bare ud og tag dig af den brune derude, så skal jeg nok tage drillepinden her.”

Denise overlod med glæde sadlen til Michelle og skyndte sig ud på banen.

”Nå, din slambert, kan du nu være ordentlig ved den nye pige,” mumlede Michelle til Illusion, der nu stod helt stille, og lod hende lægge sadlen på. Han var altid den sidste hun red, men også den hun glædede sig mest til. Han drillede altid lidt i starten, lavede krumspring og fjollede rundt. Men hun skulle bare lige hæve stemmen en lille smule eller tage let i tøjlen, så stoppede han med drillerierne og samarbejdede koncentreret med hende, han reagerede altid på hendes mindste bevægelse. Ofte kom staldfolkene ud, når de var færdige med dagens arbejde, og sluttede af med at se de to arbejde sammen i fuldkommen perfekt harmoni. Når Michelle red Illusion, glemte hun alt omkring sig, hun lagde knap nok mærke til dem, der stod og så på. Her hørte hun hjemme.

Langt om længe havde Michelle fået sin hest pakket i seng, klokken var alligevel blevet over ni, fordi hun var blevet forsinket af selv at måtte sadle og varme Illusion op. Michelle skyndte sig ind, hun greb den tallerkenfuld mad, der stod til hende i ovnen og skyndte sig at finde tasken frem. Hun spiste med den ene hånd, og lavede lektier med den anden. Mens hun sad der, kom hendes far hen til hende, han havde siddet på kontoret og var blevet færdig med dagens arbejde. Michelle så op, da han satte sig, det var ikke så tit det skete.

”Hvordan gik det med hestene i dag?” spurgte han.

Michelle så lidt overrasket på ham, det plejede han ikke at spørge om.

”Det gik fint,” svarede hun kort.

”Hm, også med Illusion? Jeg har hørt, der har været problemer med ham,” spurgte han mistroisk.

”Øh, det var ikke så slemt. Han drillede bare Denise lidt, så hun ikke kunne få sadlen på. Det er bare, fordi hun er ny. Mette derhjemme havde jo også problemer med ham i starten.”

”Ja, det kan godt være, men du må se at få lidt skik på den, ellers bliver der brugt for meget tid på den. Jeg har fået en aftale mere i hus her fra den første. Der kommer snart nogle potentielle kunder på besøg her, og der kommer også nogle og ser til stævnet. Reklamerne har virket. Så sørg for at hesten opfører sig pænt, vi skulle nødig have at de fortryder, hvis de ser hvor uopdragen den er.”

”Reklamer, hvilke reklamer?” spurgte Michelle forskrækket.

”Jeg satte nogle annoncer i nogle af de mest førende hestemagasiner her i landet. Men sørg nu bare for at den opfører sig ordentligt,” sagde hendes far affærdigende.

”Ja, ja, jeg skal forsøge,” sukkede Michelle og koncentrerede sig igen om lektierne. Hendes far rejste sig og gik tilbage på kontoret. Michelle havde ikke vidst, at han havde sat reklamer i nogle blade, nu håbede hun bare, at ingen fra skolen havde set dem. Michelle så et øjeblik den vej, hendes far var forsvundet, og spekulerede på, om de fleste fædre ikke ville have spurgt om, hvordan første skoledag var gået, men hendes far interesserede sig kun for, om hendes hest nu opførte sig respektabelt. De måtte jo endelig have alle de kunder, de kunne få proppet ind. Michelle fnøs, som om hun ville tage skade af lidt fritid. Michelle rejste sig og satte sin tallerken i opvaskeren. Husholdersken var taget hjem for i dag. De havde været nødt til at ansætte en til at passe huset og madlavningen, nu hvor hendes mor rejste mere end ellers. Samtidig med at hendes mor var blevet overflyttet til den amerikanske afdeling af det store firma hun arbejdede for, var hun også blevet forfremmet. Det betød endnu flere udenlandsrejser. Michelle havde aldrig haft et specielt tæt forhold til sin mor. Hun havde altid rejst meget, og når hun endelig var hjemme, var det bare som at have en bekendt på besøg. Det kunne være hun ringede, det gjorde hun nogle gange, når hun vidste, Michelle havde haft en speciel dag. Og ganske rigtigt, da klokken blev ti ringede telefonen. Michelle tog den straks.

”Hej min skat, lad mig høre, hvordan gik din første dag?” lød hendes mors begejstrede stemme i den anden ende.

”Hej mor, det gik udmærket. Det hele var kæmpestort, og det var svært at finde rundt. Men hvad med dig? Hvordan var din dag?” Michelle skiftede behændigt emne og vidste, at hendes mor ville hoppe på den.

”Ja, det er noget andet end lille Danmark. Jeg har det rigtig fint, forretningsaftalen er næsten på plads, og næste rejse er blevet udskudt, så jeg kommer hjem et par dage. Nå, jeg bliver nødt til at smutte igen. Hyg dig til vi ses.” Hendes mor lød allerede langt væk.

”Okay, vi ses når du kommer hjem”, nåede Michelle lige at sige, inden der lød et klik.

Michelle stirrede på telefonen, sådan var det altid, kort og godt. Af og til tænkte hun på, om det overhovedet kunne betale sig, at hendes mor ringede, det virkede alligevel ikke som om, hun hørte ret meget af, hvad Michelle sagde. Hun havde travlt med sin egen verden. Michelle spekulerede et øjeblik over, om alle forældre mon var sådan? Højst sandsynligt ikke.

Klokken elleve var Michelle endelig blevet færdig med lektierne og havde været i bad. Nu var hun klar til at kravle i seng. Vækkeuret blev stillet til klokken halv syv, så kunne hun nemlig nå at løbe en tur inden skolen. Hun nød at kunne sove så længe, men når først dagene blev fyldt ud, ville hun være nødt til at stå op klokken fem, og der ville ikke være tid til, at hun kunne gå i skole.

Michelle kravlede sukkende ned under dynen, det havde været en lang og anstrengende dag. Et øjeblik spekulerede hun på, om skolen i morgen ville blive som i dag. Lige så ensomt? Sikkert, for hun vidste jo stadig ikke noget om, hvordan man kom i snak med folk. Det kunne også være lige meget, hun havde jo ikke tid til venner alligevel. Med de tanker lagde hun hovedet på hovedpuden. Hun sov næsten øjeblikkeligt.

Kapitel 2

Morgen! Vækkeuret ringede efter hvad der føltes som sekunder. Michelle gabte og strakte sig, ikke noget med at ligge og hygge i sengen, op med det samme. Hun stod op og tog sit løbetøj på. Hver morgen startede hun med at løbe en tur på en halv time. Hun løb altid langs markerne og ned mod en af de mange skove i området. Den friske luft og stilheden, der var så tidligt om morgenen, virkede altid befriende. Efter løbeturen og brusebadet var det tid til morgenmad. Deres nye husholderske var allerede i gang med dagens opgaver, da Michelle kom ned for at få morgenmad. Husholdersken Mary var en lille rund kvinde sidst i 40’erne med et hjerteligt ansigt omkranset af mørkt kruset hår. Michelle var allerede kommet til at holde meget af hende, selvom hun kun havde været ansat i kort tid.

”Jamen godmorgen, min pige, nu skal jeg finde noget morgenmad til dig. Cornflakes igen?” Mary vimsede allerede rundt i køkkenet.

”Ja tak,” Michelle satte sig afslappet.

”Nå, er du klar til at komme i skole igen? Hvordan gik det i går? Jeg har været helt spændt på at høre om det.” Mary satte sig spændt på den anden side af bordet. Hvor var det rart at have selskab om morgenen.

”Det gik nogenlunde, det var ret stort i forhold til hjemme, så jeg havde lidt svært ved at finde rundt,” sagde Michelle med munden fuld af mad, i dag vidste hun i det mindste hvor lokalerne lå, det var fordelen ved at have samme skema igen.

”Der var sikkert mange, der ville hjælpe dig, ikke?”

Michelle trak på skuldrene og så ned.

Mary så mistænksom på hende, ”Spyt ud!”

”Øh, jeg spurgte ikke ligefrem.” Michelle flyttede sig lidt uroligt på stolen.

”Michelle! Du kan altså ikke finde venner, hvis du ikke åbner munden. Snakkede du slet ikke med nogen hele dagen?” Mary gennemskuede alt.

Michelle rystede på hovedet.

Mary så på hende et øjeblik, Michelle koncentrerede sig ret meget om sine cornflakes.

”Nå, pyt med det, det bliver sikkert anderledes i dag. Men husk, Michelle, du bliver nødt til selv at virke lidt imødekommende. Man får ikke venner ved at lukke sig inde i sig selv. Kommunikation går altid begge veje”, Mary smilede opmuntrende til hende.

Michelle kunne ikke lade være med at gengælde smilet, her var den samtale, hun skulle have haft med en af sine forældre. Hun tvivlede dog på, at Mary havde ret, dagen i dag ville sikkert ikke blive anderledes. Det var det der med at virke imødekommende, for hvordan gjorde man det? Michelle sad og gennemgik nogle opdigtede samtaler i hovedet, men de virkede alle tåbelige og uinteressante. Hun ønskede på den ene side ikke at nogen skulle vide, hvem hun var, men på den anden side, hvordan kunne nogen synes, hun var interessant, hvis de ikke vidste det. Det var jo det eneste, hun var god til. Hun kom pludselig til at se på uret, og rejste sig i en fart.

”Ups, klokken er allerede mange, jeg må se og komme af sted.” Hun rejste sig i en fart, og greb sin taske.

”Hm, jeg forstår altså ikke, at du ikke bare tager bussen,” mumlede Mary, idet hun også rejste sig.

”Jeg kan godt lide at gå,” mumlede Michelle, mens hun gennemrodede sin taske, for at se om hun havde det hele med.

”Hvorfor sætter du dit hår på den måde? Det er meget pænere, når det hænger,” spurgte Mary undrende.

Michelle så hurtigt op, den bemærkning havde hun ikke lige regnet med, ”Øh, det er bare mere praktisk”, mumlede hun og så væk igen.

Mary betragtede hende et øjeblik, ”Du kan forsøge at skjule dit hår, og du kan tage løst tøj på, men det hjælper ikke. Drengene kigger garanteret efter dig alligevel.” Mary trak på smilebåndet, og blinkede til hende.

Michelle kunne heller ikke lade være med at smile lidt genert, men samtidig var hun overbevist om, at Mary tog fejl.

”Ej, hold nu op, Mary, der er da ingen, der gider se efter mig.”

Mary trak på skuldrende, ”hvis du siger det”, sagde hun med et meget skeptisk tonefald. ”Men se du nu hellere at komme af sted, jeg vil ikke være skyld i, at du kommer for sent og får en eftersidning.” Hun blinkede igen til Michelle, der nu så helt panisk ud. Michelle næsten løb ud af døren, mens hun vinkede til Mary.

Michelle gik igen rask til. På vejen faldt tankerne tilbage til det, Mary havde sagt med, at drengene ville kigge efter hende, hvor tåbeligt. Når Michelle så sig i spejlet, så hun ikke noget, der skulle var værd at kigge efter, kun hendes hår, men det var jo bundet op. I går havde alle kigget efter hende, udelukkende fordi hun var ny, og hjemme var det fordi, alle genkendte hende fra blade og fjernsynet.

Michelle satte farten lidt ned, og fik en rynke i panden, den samtale med Mary havde mindet hende om det hun manglede. Var det ikke sådan en samtale, man skulle have med sin mor? Var det ikke en mors job at overbevise sin datter om, at hun var smuk og dejlig, uanset hvordan hun så ud? Det eneste hendes mor nogensinde havde kommenteret om Michelles udseende var ved at sige, at hendes hår da var ganske pænt.

Da Michelle ankom til skolen, regnede hun ikke med at dagen denne gang ville blive anderledes. Den startede da også på samme måde, Michelle følte igen, at alle stirrede på hende. Hun var så sent på den, at hun gik direkte til klasselokalet med alle sine bøger. De fleste af eleverne var da også kommet. Michelle så sig kort om og så, at der bagerst var et bord fri med to pladser. Hun skyndte sig derned, så kunne hun måske få lov til at sidde alene i dag. Men til hendes overraskelse kom der en køn mørkhåret pige hen. Michelle troede et øjeblik, at hun måske var kommet til at tage pigens faste plads, hun havde næsten rejst sig, da pigen sagde, ”Hej, må jeg ikke sidde ved siden af dig?”

Michelle så overrasket op, og var lige ved at gå i panik. Det var garanteret en fan. Men så kom hun i tanke om, hvad Mary havde sagt om at være imødekommende, så hun nikkede.

Michelle kastede et sideblik til pigen, da hun satte sig ned. Hun var meget køn, langt mørkt hår, der hang ned over skuldrende, kønne grønne øjne omkranset af perfekt sat make-up, uden at det virkede overdrevet. Hun havde smart og moderne tøj på, der sad en hel del strammere end Michelles.

Pigen begyndte at tale til hende.

”Du er hende den nye, ikke?” spurgte pigen nysgerrigt.

”Jo, jeg startede i går,” sagde Michelle undrende. Pigen måtte da have set hende dagen før.

”Ja, det hørte jeg. Jeg har været på forlænget weekend med familien. Du er fra Europa, ikke?” det lød mere som en konstatering end et spørgsmål. Så kunne man alligevel høre det på hendes accent.

”Jo”, sagde Michelle stille.

Pigen sad og betragtede hende lidt.

”Det må være skrækkeligt, ikke kun at skulle skifte skole, men også til et andet land?” sagde pigen medfølende.

Michelle så overrasket på hende.

Pigen fortsatte forklarende, ”vi flyttede hertil for nogle år siden, hvor vi også måtte flytte skole. Det var forfærdeligt. Det var bare så svært at finde venner, alle havde kendt hinanden i årevis.” Hun så på Michelle, ”så da jeg så dig sidde her helt alene, tænkte jeg, at det skulle du ikke igennem.” Hun smilede til Michelle, der ikke kunne andet end at smile tilbage.

”Ttak”, stammede Michelle, hun anede ikke, hvad hun ellers skulle sige.

”Ingen årsag, mit navn er Rosalie.” Pigen ved navn Rosalie smilede til hende igen.

”Michelle,” sagde hun tilbage.

I det samme kom Mr. Carver ind i klassen og gik straks i gang med undervisningen. Michelle lagde mærke til, at Rosalie kiggede nærmest søgende rundt i klassen.

”Hvor er den idiot?” hvislede hun mellem tænderne.

”Hvem?”, hviskede Michelle stille tilbage.

”Min bror, han tror, han ejer stedet her og åbenbart kan tillade sig at pjække, idiot,” gentog hun igen.

Michelle fik ikke snakket mere med Rosalie, Mr. Carver var allerede godt i gang.

Da timen var slut, måtte Rosalie den anden vej, og Michelle gik selv hen til U.S. Historie. Hun tog sig selv i at håbe, at hun skulle have flere timer sammen med Rosalie, der virkede som en meget venlig person.

Da Michelle to timer senere bevægede sig hen mod kantinen, havde hun ikke travlt, tankerne virrede omkring den mængde lektier, som hun allerede havde fået for. Det tyede på, at der ville komme endnu flere i dag end der havde været i går. Hvor ville det være rart, hvis hendes far ville begynde at prioritere skolen bare lidt mere, ellers ville det blive meget svært at nå lektierne i fremtiden, hvis tendensen fortsatte sådan. Hendes far plejede at sige, at en time til lektier måtte være mere end nok. Det var vidst ikke helt nok her.

Da Michelle kom ind i kantinen, standsede hun i døren og så sig om. Hun ville helst ikke tage nogens stamplads, bordet hun havde sat ved dagen før var allerede optaget. Mens hun stod og overvejede, hvor hun skulle sætte sig, lød der en stemme bag hende.

”Hej Michelle, vil du ikke sidde hos os i dag?”

Michelle genkendte stemmen som Rosalies og vendte sig mod hende, hun gik sammen med en flok venner.

”Hvis dine venner ikke har noget imod det,” sagde Michelle tøvende og så ned, de kiggede alle på hende.

”De har intet imod det, kom du bare med.”

Michelle så igen forsigtigt på de andre omkring Rosalie, de så stadig nysgerrigt på hende. Michelle så hurtigt væk igen. Hun fulgte efter flokken hen for at hente mad, og gik bagerst da de gik hen mod et bord, hun var lidt i tvivl om, hvor hun måtte sætte sig. Rosalie pegede dog hurtigt på stolen ved siden af sig, og Michelle satte sig lettet. Hun undlod at se rundt på de andre ved bordet, hun kunne mærke, at de sad og kiggede nysgerrigt på hende.

Rosalie brød tavsheden: ”Det her er Michelle alle sammen, og hun er altså hel normal.”

Michelle så overrasket op på hende, Rosalie forklarede, ”de troede ikke, du ville tale med nogen. Men jeg har sagt, at de da lige skal tænke på, hvor svært det må være at flytte til et fremmed land.” De andre omkring bordet så lidt utilpasse ud.

”Ja, det må du undskylde, det tænkte vi ikke lige på”, var det én, der sagde.

”Rose får altid det bedste frem i alle,” sagde én anden.

Michelle anede ikke, hvad hun skulle sige, men heldigvis brød en pige stilheden, ”Hvor i Europa kommer du fra?”

”Jeg kommer fra Danmark,” sagde Michelle, mens hun forsøgte at glemme, at alle kiggede på hende. Hun så lidt på den pige, der havde spurgt, hun havde mørkeblond hår og blå øjne, hun var ganske pæn, men ikke noget specielt.

”Nå ja, det fortalte du Mr. Carver i går. Vi har engelsk sammen,” tilføjede pigen, da hun så Michelles forvirrede ansigtsudtryk, ”Mit navn er Jessica.” Hun så rundt på nogle af de andre, ”I skulle have set Mr. Carver, da Michelle sagde, hun kom fra Danmark. Han forventede næsten, at hun overtog undervisningen lige med det samme, vi har om ”Hamlet”,” tilføjede hun, da en del af dem tydeligt ikke forstod hvad hun mente.

”Jeg har faktisk ikke haft ret meget om Shakespeare i skolen,” skyndte Michelle sig at sige.

”Det var bare så sjovt, Mr. Carver blev bare vildt skuffet. Han er totalt vild med Shakespeare” sagde Jessica, der åbenbart godt kunne lide at snakke.

Da Michelle ikke sagde noget, fortsatte Jessica, ”Hvordan er der i Danmark? Det må være vildt fedt og romantisk med et kongehus,” spurgte hun nysgerrigt.

Michelle så lidt overrasket på hende, og hun fortsatte, ”jeg har set ’The Prince and Me’, er Jeres kronprins virkelig så lækker?”

Michelle kunne ikke lade være med at smile lidt, ”Du kan ikke rigtig sammenligne filmen med virkeligheden. Vores kongehus er mere et symbol. De har faktisk ikke noget at skulle have sagt i dansk politik. Men jo vi har da både dronning, prinser og prinsesser, men vores kronprins er altså ret gammel, og slet ikke som ham i filmen.”

Hele bordet var tilhørere nu, Michelle brød sig bestemt ikke om det, men de lod hende ikke slippe nu, hvor hun var begyndt at snakke. De stillede en hel masse spørgsmål om Danmark og Europa.

Da samtalen var ved at ebbe lidt ud, var der en dreng ved bordet, der tog chancen til at stille et spørgsmål, ”Jeg synes godt nok, du taler godt engelsk. Taler man engelsk i Danmark?”

Michelle så over på ham, han havde ikke sagt noget før, og så lidt genert ud. Han rødmede nu, hvor hun så på ham, og sagde, ”Jeg hedder for resten Jason.”

Han var brunhåret og havde en del skinproblemer, han var tynd, og havde det usunde udseende, som var så typisk for teenagedrenge.

”Det har jeg faktisk også undret mig over,” indskød Rosalie, og smilede til Michelle.

Så havde hendes accent alligevel ikke været ret tydelig.

”Faktisk er jeg født i Amerika, min mor er amerikaner, vi flyttede til Danmark, inden jeg fyldte 2 år. Min mor har lært mig engelsk, fra jeg var helt lille,” sagde Michelle og så ned.

I det samme blev de afbrudt af en stemme, der sagde, ”Hey Rose, skal du ikke præsentere mig for din nye veninde?”

Michelle så automatisk op, og så lige ind i ansigtet på den kønneste dreng, hun nogensinde havde set, og han så lige på hende. Det var helt uundgåeligt, at hun blev som en tomat i ansigtet. Hun skyndte sig at se ned. Hendes hjerte var gået helt amok. Men mens hun forsøgte at få styr på sig selv igen, lagde hun mærke til, at hun langt fra var den eneste, der reagerede på den nyankomne. Jessica og flere af de andre piger ved bordet sad med røde kinder, og virkede pludseligt meget optagede af at spise, mens de sendte skjulte sideblikke op mod drengen. Drengenes ansigter derimod var nærmest forvandlet sig til sten.

Den eneste der var fuldstændig ligeglad, og måske ligefrem en smule irriteret, var Rosalie, hun sagde bare:

”Det her er Michelle, hun startede i går. Hvor var du henne i engelsk?”

Michelle undrede sig kort over den korte præsentation, og hvordan Rosalies ellers så venlige stemme, nu lød irriteret og skarp. Drengen derimod var fuldstændig ligeglad, han rakte bare hånden frem mod Michelle, der tøvende tog den.

”Hej Michelle, mit navn er Ryan, jeg er Rosalies bror.”

Michelle så kort op på ham igen og blev fuldstændig fanget af hans strålende grønne øjne. Hun fik fremmumlet et lille ”hej”, mens hun næsten var bange for, at de andre ved bordet skulle høre hendes hjerte, så hårdt som det hamrede. Han slap hendes hånd igen og sagde henvendt til Rosalie, men uden at tage øjnene fra Michelle.

”- og med hensyn til engelsk, så pjækkede jeg. Men det fortryder jeg da nu, hvor jeg ser, hvad jeg gik glip af.” Han blinkede til Michelle, hun havde aldrig i sit liv været så flov, hun plantede øjnene på bordet, og så ikke op igen, hvad ville denne dreng dog hende?

Rosalie var heller ikke tilfreds.

”Skal du ikke hen til dit bord igen? Vi sad faktisk lige og snakkede.”

Michelle skævede til Ryan, der nu endelig flyttede blikket fra hende og hen på Rosalie. Et øjeblik havde han et stædigt udtryk i øjnene, og det virkede ikke, som om han ville føje hende, men så trak han på skuldrene.

”Okay, okay, træk kløerne ind, Søs, jeg smutter nu. Jeg ville bare lige sige hej,” han smilede til Michelle. Så gik han tilbage til et bord i den anden ende af kantinen, hvor der næsten kun sad drenge. Michelle lagde mærke til, at flere af pigerne vendte sig om og så efter ham, nogle hilste endda, men han så ikke på nogen af dem og flere vendte sig skuffede væk igen.

Michelle tog øjnene til sig, og så at Rosalie betragtede hende. Michelle kunne ikke lade være med at se lidt spørgende på hende.

”Det er min tvillingebror”, svarede Rosalie på Michelles spørgende blik, ”han er med på skolens baskethold, tror han er skolens helt, og åbenbart også kan tillade sig at blive væk fra timerne,” tilføjede hun lidt bittert. Så fortsatte hun, ”hvis det fortsætter, må jeg sige det til mor og far, ellers får han bare problemer med lærerne.”

Michelle kiggede lidt forsigtigt i retning af hans bord, men så, at han stadig kiggede i hendes retning, så hun lod i stedet blikket løbe rundt ved sit eget bord. Stemningen havde ændret sig næsten umærkeligt, først kunne Michelle ikke finde ud af hvori forskellen lå. Rosalie og Jason diskuterede en engelsk opgave, de fleste andre sad også og snakkede sammen. Så gik det op for hende, at den ellers så snakkesalige Jessica, nu sad mut og stirrede ned i sin mad.

Da frokosten var ovre, fulgtes Michelle med Rosalie og Jessica til videnskab. Michelle var lidt spændt, for Mr. Mason havde sagt, at de i dag ville finde en partner til hende, nu gik hun og håbede det blev Rosalie eller Jessica, som hun allerede var kommet i snak med. Hun ventede pænt på, at Mr. Mason havde fundet sine ting frem, for hun vidste jo ikke, hvor hun skulle sætte sig. Mr. Mason vendte sig og fik øje på hende: ”Nå ja, vi skal finde en partner til dig.” Han vendte sig om og så spekulerende ud over klassen. Michelle fulgte hans blik, og var lige ved at løbe ud af klassen igen, det eneste sted der var en ledig plads, var ved siden af Ryan.

”Hm”, sagde Mr. Mason, og kiggede først på Ryan og derefter på Michelle, ”det går vidst ikke”. Han så sig om i klassen, ”jeg så du fulgtes med Rosalie, vil du gerne arbejde sammen med hende?”

”Jo tak”, svarede Michelle håbefuldt.

”Mike kan du ikke skifte partner og så arbejde med Ryan i stedet? Så kan Michelle arbejde sammen med Rosalie.”

Mike nikkede og pakkede sine ting sammen for at flytte over til det andet bord. Michelle åndede lettet op, og så hen på Rosalie, der også så en anelse lettet ud. Hun skævede over mod Ryan, der til gengæld så ret irriteret ud. Hun skyndte sig at sætte sig ned til Rosalie. Det blev dog ret svært ved at koncentrere sig, nu sad hun nemlig lige bag Ryan, og hun havde ret svært ved at tage blikket fra ham. Det endte med at hun sad og studerede ham: Hans hår var en lille smule lysere end Rosalies, men stadig mørkt. Han havde lidt lyse striber i det, det var lidt langt, og sat på en pjusket og uregerlig måde. Tøjet var moderne, med et par afslappede jeans og en T-shirt der sad lidt til, så den afslørede en muskuløs overkrop. Det var helt sikkert, at han brugte en hel del længere tid på sit udseende, end Michelle gjorde. Hun vurderede, at han ville være cirka et hoved højere end hende, hvis de stod ved siden af hinanden. Hun var ikke af de mindste, så han måtte være ret høj.

Michelle sled koncentrationen tilbage til Mr. Mason. Hun fik med, at han snakkede om en større opgave, som de skulle i gang med. Hendes blik gled flere gange tilbage til drengen foran sig, og der var flere gange, hvor han også vendte sig. Hun undgik omhyggeligt at få øjenkontakt med ham.

Da timerne var slut, lagde Michelle mærke til, at Ryan trak tiden, så han kom hen til døren samtidig med hende og Rosalie. I det samme spurgte Rosalie hende, hvad hun skulle have i næste blok.

”Jeg skal have marketing, salg og service”, svarede hun.

”Fedt, det skal jeg også, så kan vi følges”, sagde Ryan.

Michelle så næsten vantro på ham. Hun så derefter bedende på Rosalie, der igen så meget irriteret ud.

”Jeg skal desværre i modsat retning, men vi ses i morgen, ikke?” Så sendte hun sin bror et blik, Michelle ikke lige umiddelbart kunne gennemskue. Hun følte sig meget utilpas, da hun langsomt fulgte efter ham. Hun havde bestemt ikke lyst til at være alene sammen med ham. Michelle havde øjnene på gulvet foran sig, næsten panisk for, at hun skulle gøre et eller andet dumt eller pinligt foran ham. Hun overvejede, om hun burde sige noget til ham, men anede ikke hvad. Heldigvis brød han tavsheden:

”Hvordan har dine første par dage så været?” spurgte han.

”Det har været okay, det hele var meget forvirrende i går. Jeg er ikke vant til så stor en skole, det var lidt svært at finde rundt. Men i dag er det fint, det var sødt af Rosalie at snakke med mig,” svarede Michelle stille, mens hun holdt blikket rettet mod gulvet. Hun kunne ikke rigtig tage sig mod til at se på ham igen, hun kunne føle hans øjne på sig, og det hjalp ikke ligefrem.

”Ja, hun er altid meget betænksom. Som min mor siger, så har hun et godt hjerte. Men jeg klager ikke”, tilføjede han grinende, ”ellers var vi jo ikke blevet præsenteret så fornemt for hinanden.”

Michelle så hurtigt op på ham, og han blinkede til hende. Hun så væk med det samme igen og ønskede sig langt væk, hun brød sig ikke om denne alt for venlige opmærksomhed.

Men han fortsatte ufortrødent, ”Hvordan kan det være, du har valgt marketing? Det er der ikke så mange piger der vælger, det er også enormt kedeligt.”

”Øh, det var min far, der syntes, jeg skulle vælge det,” svarede Michelle tøvende. Hendes far havde rigtig nok sagt, at når hun nu skulle gå i skole, kunne hun lige så godt vælge noget nyttigt. Og med det mente han noget, der kunne bruges, når hun en dag skulle overtage forretningen.

De trådte ind i lokalet. Michelle var bange for, at han ville forvente, at hun satte sig hos ham. Men tanken om at skulle side ved siden af ham i hele to timer, skræmte hende, så hun tøvede i døren, mens han gik videre ind for at sætte sig ved et tomt bord. Michelle så sig hurtigt om efter en løsning, og fik øje på en pige, som hun genkendte fra Rosalies frokostbord.

Pigen vinkede og pegede på pladsen ved siden af sig. Michelle smilede lettet og skyndte sig ned for at sætte sig. Hun undgik omhyggeligt at se på Ryan, men hun fornemmede, at han ikke så helt tilfreds ud. Hun forstod ikke, hvorfor han viste hende så meget opmærksomhed, der lå helt klart mere bag end bare almindelig venlighed. Eller var det bare hende, der misforstod? Hun rystede på hovedet, det måtte være det der med at være ny og fra Europa, der åbenbart gjorde hende mere interessant, end hun selv vidste.

Hun vendte sig mod pigen, der sagde: ”Hej, Michelle. Jeg fik ikke præsenteret mig til frokost. Jeg hedder Katie, og er en af Rosalies venner. Du må undskylde, jeg ikke talte til dig i går, men det virkede som om, du ikke rigtigt havde lyst til at tale med nogen.”

Hun så næsten undskyldende på Michelle, der skyndte sig at sige, ”jeg var nok lidt overvældet i går, det hele er så meget anderledes end i Danmark. Det gør slet ikke noget, at du ikke sagde noget, men jeg er glad for, jeg må sidde her i dag.”

”Det var så lidt,” sagde Katie og kastede et hurtigt blik over mod Ryan, ”i et fag som dette, må vi piger holde sammen.”

Michelle betragtede Katie et kort øjeblik. Katie havde et kønt rundt ansigt med blå øjne og lyst hår. Hun var ikke så høj, og en lille smule rund i det, ikke hvad man ville kalde en sportstype. Hun virkede meget venlig og imødekommende, og de sad og sludrede lidt sammen, indtil Mr. Cornell gik i gang med alle sine kurver og diagrammer.

Efter timen fulgtes Michelle med Katie tilbage til skabene, hun skulle lige have byttet rundt på nogle af bøgerne, så hun kunne lave de lektier, hun havde fået for. Ryan gik heldigvis den anden vej, ellers var Michelle sikker på, at han igen ville have fulgtes med hende. Han råbte et ”Vi ses i morgen”, inden han forsvandt.

Katie og Michelle mødte Rosalie på vejen, som straks slog følge med dem. Da de nåede hen til skabene og havde sagt farvel til Katie, henvendte Rosalie sig til hende:

”Har du fået dig meldt til nogen fritidsaktiviteter?” spurgte hun Michelle.

”Nej, det har jeg ikke.” Michelle koncentrerede sig om sit skab. Det her var en samtale, hun helst ville undgå. Hun havde af skolen fået oplyst, at der var rigtig mange fritidstilbud til skolens elever. Det var kutyme i Amerika, at man deltog i forskellige aktiviteter uden for skolen.

”Jamen, det kan du da nå endnu. Jeg er f.eks. med i en bogklub, hvor vi læser forskellige bøger og diskuterer dem. Der kan du sagtens være med, hvis du har lyst?” fortsatte Rosalie.

Michelle tøvede, hvordan kunne hun på bedste måde få sagt, at det kunne hun ikke, uanset hvor meget hun gerne ville.

”Jeg ville rigtig gerne, men kan desværre ikke. Jeg skal arbejde,” sagde Michelle trist.

”Jamen, vi mødes flere gange om ugen. Og af og til mødes alle vennerne på caféen, der må du også gerne komme med, hvis du ikke har lyst til nogen af aktiviteterne,” blev Rosalie ved.

Michelle var godt klar over, at nu kunne hun miste de få skrøbelige venskaber, hun lige havde fået. Hun ville virkelig ønske, at hun kunne svare anderledes.

”Jeg ville virkelig gerne mødes med jer. Men jeg kan ikke, mit arbejde er ret krævende, og det er hver dag.” Hun prøvede at lyde så oprigtig som muligt.

”Hvor træls, hvor arbejder du?” Rosalie så lidt undrende på hende.

”Jeg arbejder for min far”. Nu løftede Rosalie det ene øjenbryn og så meget tvivlende ud, og Michelle skyndte sig at tilføje: ”Min far mener, at hans virksomhed er det vigtigste i verden, og at jeg ikke skal bruge tid på andet. Jeg har næsten ikke engang tid til mine lektier,” forklarede Michelle.

”Hold da op, din far er striks. Hvad siger din mor til det?” spurgte Rosalie medfølende.

”Hun er for det meste væk på forretningsrejser. Du ved, moderne karrierekvinde, hun lever nærmest sit eget liv, jeg tror ikke engang hun ved, hvor meget far kræver af mig,” sagde Michelle trist.

”Det lyder ikke sjovt, hvad er det I arbejder med?” spurgte Rosalie nysgerrigt.

Nu var løgnen uundgåelig, Michelle hadede at lyve, men hun ønskede ikke at afsløre, hvem hun var endnu. Rosalie havde givet hende et lille håb om, at hun måske kunne finde sig en ven på den rigtige måde.

”Vi hjælper forskellige danske firmaer med at markedsføre deres produkter i udlandet. Jeg hjælper med til at reklamere for dem, og finde ud af om der er et marked.” Michelle kunne mærke, at hun fik lidt farve i kinderne og så ned. Forklaringen var faktisk ikke helt forkert, for hendes far arbejdede sammen med flere danske hingstestationer, for at få gjort opmærksom på udbuddet af gode danske hingste. Når Michelle red heste af racen Dansk Varmblod, var hun med til at gøre reklame.

Rosalie var imponeret, ”Hold da op, det lyder krævende. Nå, det forklarer i hvert fald, hvorfor du har marketing.”

Michelle smilede lidt usikkert til hende og følte sig elendigt til mode.

Rosalie smilede tilbage, ”Nå skidt, vi ses da her i skolen. Og vi skal jo også i gang med det videnskabsprojekt. Du kan godt sige til din far, at da bliver han nødt til at give dig fri.”

Michelle spærrede øjnene op, åh åh, det var den time, hun halvt om halvt var gået glip af. Hvordan skulle hun dog få ham overtalt til at lave lektier med en veninde? Hun overvejede det et øjeblik og besluttede så at vente til weekenden, der var hendes mor hjemme, måske kunne hun hjælpe. Hendes mor lagde trods alt mere vægt på skolearbejdet, selvom hun sjældent var ret bevidst om, hvad der ellers foregik omkring hende.

Michelle og Rosalie fulgtes over skolegården, Rosalie skulle videre hen til caféen i dag, hvor hun skulle mødes med Jessica og resten af vennerne. Michelle var lidt misundelig, da hun pænt måtte gå den anden vej, hun følte sig dog noget bedre tilpas i dag, end hun havde gjort i går. Noget tyede på, at hun havde fundet venner.

Kapitel 3

Da Michelle onsdag gjorde sig klar til at gå i skole, glædede hun sig for en gangs skyld til at skulle af sted. Hun havde da også med det samme fortalt Mary, at hun nu havde snakket med nogen henne i skolen, og at specielt én havde været rigtig sød og venlig. På vejen hen til skolen var Michelle alligevel noget spændt. Hun vidste af erfaring derhjemme, at venskab var noget, der hurtigt kunne ændre sig.

Men allerede da Michelle var ved at lægge sine bøger i skabet, kom Rosalie gående hen ad gangen mod hende. Michelle lagde mærke til, hvor køn Rosalie så ud med sit lange mørke hår samlet i en hestehale, igen havde hun smart tøj på, der omhyggeligt var udvalgt, så det klædte hende bedst muligt. Rosalie gik også med en selvtillid, der gjorde Michelle helt misundelig. Flere af drengene vendte sig om og så efter hende, hvilket Rosalie virkede helt ligeglad med. Hun smilede bare til Michelle, da hun kom nærmere.

”Nå, Dansker, vi har ikke fået dig skræmt væk endnu,” sagde hun med et frækt grin.

Michelle grinede og svarede ”Der skal lidt mere til.”

De fulgtes ad til engelsk, og da de nåede derhen fik de selskab af Jason, han virkede også glad for at se Michelle igen og smilede til hende. De sad og småsnakkede sammen, de to var ret interesserede i den danske folkeskole og gymnasiet og stillede Michelle en masse spørgsmål. Michelle var glædeligt overrasket over denne interesse.

Michelle kunne ikke lade være med at kigge op, da Ryan kom ind i klassen. Han så lige på hende og sendte et strålende smil, da deres blik mødtes. Hun slog blikket ned, han tog fuldstændig pusten fra hende. Hvorfor skulle han også lige se så hamrende godt ud? Michelle havde aldrig mødt en dreng, der havde så voldsom indflydelse på hende. Hun var altid genert, hvis drenge henvendte sig til hende, og hun vidste godt, at hun virkede afvisende på dem. Men ham her var anderledes, der var en selvtillid, hun aldrig havde set før. Hun var meget omhyggelig med ikke at se på ham igen i resten af timerne og skyndte sig alene af sted til historie, så han ikke fik chancen for at indhente hende, et øjeblik spekulerede hun på, om hun var ved at blive paranoid.

Da hun senere kom ind i kantinen, standsede hun tøvende op, henne ved frokostbordet stod Ryan og talte med Rosalie. Michelle havde slet ikke lyst til gå derhen, når han stod der, så hun nølede, indtil Rosalie højt sagde:

”Michelle, kom nu bare hen og sæt dig.”

Michelle blev selvfølgelig straks som en tomat, og gik tøvende hen til bordet, Ryan fulgte hende med øjnene, til hun havde sat sig. Så vendte han atter opmærksomheden mod Rosalie, de var åbenbart ved at diskutere nogle planer for weekenden. Michelle koncentrerede sig en hel del mere om at spise, end det var nødvendigt. Hun turde ikke kigge op i angst for at få øjenkontakt med ham endnu engang. Hun forsøgte at samle sine tanker, gad vide om han nogensinde ville få hende at se, hvor hun ikke havde ekstremt røde kinder? Hvorfor skulle hun absolut reagere så voldsomt på ham? Så kom hun til at tænke på de andre pigers reaktion i går. Hun kiggede igen lidt forsigtigt rundt ved bordet, flere af de andre piger var tydeligvis påvirkede igen, især Jessica.

De eneste der virkede fuldkommen ligeglade var Rosalie og Katie. Katie sad og snakkede fuldkommen upåvirket med Mike, den dreng der nu ikke længere var partner med Rosalie i videnskab. Men Michelle måtte dog indrømme, at hun var glad for, det ikke kun var hende, han havde indflydelse på.

Hun blev pludselig revet ud af sine tanker, da han nævnte hendes navn.

”Har du spurgt Michelle om hun vil med?” spurgte han Rosalie.

”Nej ikke endnu, det ville jeg gøre her til frokost,” svarede hun irriteret.

”Jamen, så gør det nu, inden jeg inviterer hende,” svarede han drillende og blinkede til sin søster, der var absolut uimodtagelig for hans charme. Han smilede til Michelle.

”Hvad?” spurgte Michelle komplet forvirret, smilet havde ikke gjort det bedre.

Rosalie vendte sig nu mod Michelle og smilede til hende, alt irritation var væk igen.

”Jo, vi er ved at samle nogle stykker for at tage til Lake Michigan i weekenden, der er en udmærket badestrand, og de lover fint vejr,” forklarede Rosalie, ”vi ville høre om, du måske har lyst til at komme med?”

Michelle landede hårdt på jorden igen og blev meget nærværende. Det var netop sådanne sociale arrangementer, som hun altid var afskåret fra at kunne deltage i. Derhjemme blev hun betragtet som kedelig, fordi hun altid måtte sige nej, og de vidste endda, hvad hun lavede. Hun var sikker på, at vennekredsen her, inden ret længe, ville synes det samme. Hun håbede bare, der ville gå lidt endnu, det var faktisk rart at have nogen at sidde sammen med eller bare at følges med.

”Jeg er virkelig ked af det, jeg ville gerne have været med, men jeg skal arbejde i weekenden, det gør jeg faktisk hver weekend”, tilføjede hun ret slukøret, hun talte udelukkende til Rosalie, men Ryan brød ind.

”Ej, hvor ærgerligt, kan du ikke pjække eller sådan noget, spille syg måske?” foreslog han.

Michelle så op på ham ret overrasket, han så hende direkte i øjnene, og hun fik lettere åndedrætsbesvær, de grønne øjne var svære at modstå.

”Kom nu,” sagde han overtalende.

Heldigvis brød Rosalie ind, nu var hun helt klart irriteret:

”Hør nu, din kvajpande, bare fordi du snyder dig fra dine pligter, betyder det ikke at resten af os gør det. I øvrigt arbejder Michelle for sin far, som jeg også fortalte dig i går, så det er nok lidt svært at ’spille syg’,” hun vendte sig mod Michelle, ”Det er bare helt i orden. Du må sige til, hvis der er en weekend, du har fri, så finder vi ud af noget,” hun smilede til Michelle, der følte sig lidt bedre tilpas.

Michelle skævede op til Ryan, for at se om han var blevet sur, men det virkede til, at Rosalies kritik bare prellede af igen.

Han så bare Michelle dybt i øjnene igen, og sagde, ”ja, sig endelig til!”

Det var mere end både Michelle og Rosalie kunne klare. Michelle gispede engang og så hurtigt ned, mens hun forsøgte at få styr på sig selv igen. Rosalie blev lettere hidsig.

”Arg, du er uudholdelig, smut hen til dit eget bord igen”, hun viftede ham af. Han trak bare på skuldrende og gik derfra. Michelle nåede at se et lettere triumferende smil på hans læber. Hun følte sig meget flov.

Hun fik dog ikke lang tid til sine egne tanker, bordet omkring hende var nu fuld. Jason havde fået sig sat på Michelles anden side, Jessica, Mike og Katie havde sat sig over for. Mike fra videnskab var altså også en del af Rosalies slæng. Han var ganske pæn og gjorde også noget ud af sig selv. Tøjet var sidste nye mode, og det så også ud til, at han brugte en del tid på at sætte sit brune hår korrekt.

Michelle overvejede et øjeblik, om hun var den eneste der var ligeglad med hvordan hun så ud? Hun lod blikket løbe rundt ved bordet og kunne se at alle dem, der sad rundt om hende, så ud til at bruge meget længere tid end hun selv gjorde. Hun følte sig pludselig en smule udenfor, med sit løse og totalt umoderne tøj. Men inden hun nåede at overveje det mere, brød Jason ind i Michelles tanker.

”Kan du ikke fortælle noget mere om Danmark?” spurgte Jason hende, hun så overrasket på ham, hvordan kunne Danmark blive ved med at være så interessant?

”Jo, det kan jeg da, hvad vil du gerne vide?”

Jason stillede Michelle det ene spørgsmål efter det andet, og til hendes store overraskelse blandede Mike sig også. Michelle svarede beredvilligt, de virkede begge søde og oprigtigt interesserede, men det undrede hende alligevel. Men Rosalie vidste åbenbart noget Michelle ikke vidste, for hun rystede på hovedet af de to drenge og udbrød til sidst:

”Så så, I to, nu ikke slås sådan om pigens gunst.”

Det gik pludselig op for Michelle, at det slet ikke var Danmark, de var interesserede i, men hende, hun blev omgående helt rød i hovedet. Jason virkede også genert og rødmede, men Mike grinede bare og sagde, ”Det er jo fordi du er optaget, så må jeg jo se mig om efter noget andet.” Han blinkede til Rosalie, og hun vrængede sit ansigt af ham.

”Ha, Ha, men lad hende da lige falde til, ellers ender det med, hun ikke kommer tilbage i morgen.” Rosalie grinede til Michelle, der havde et stort ønske om, at de ville skifte emne, så hun kunne få styr på sig selv igen.

Men nu blandede Katie sig også, og Michelle havde lyst til at grave sig ned.

”Er det det, du har sagt til din bror? Han plejer da ikke at tage sig så god tid.”

Nu havde samtalen taget en drejning, og både Rosalie og Katie var pludselig meget alvorlige. Michelle følte sig meget forvirret, og den videre samtale hjalp ikke på forståelsen.

”Jeg har bedt ham om at holde sig væk, men nu må vi se hvor længe det holder.” Hun kastede et blik hen på Michelle og så så tilbage på Katie.

”Ja, det ville næsten være synd,” svarede Katie, og de to piger så på hinanden, og kommunikerede tavst.

Michelle så fra den ene til den anden, hun forstod intet af det, der lige var blevet sagt, men af én eller anden grund, havde hun ikke lyst til at kende til betydningen. Alt hvad hun ønskede var, at Ryan blev væk, hun følte sig slet ikke godt tilpas, når han var i nærheden. Selvom hun også var genert over for Jason og Mike, skræmte de hende ikke så meget som Ryan.

Michelle vendte opmærksomheden tilbage til bordet, de sad alle sammen og snakkede om turen i weekenden, de skulle åbenbart alle af sted. Michelle følte sig igen lidt udenfor og ønskede virkelig, at hun kunne komme med.

Jason havde åbenbart samme tanker, for han vendte sig imod hende og sagde, ”Hvor er det bare ærgerligt, at du ikke kan komme med.”

De andre ved bordet så også på hende og udtrykte samme mening. Michelle følte sig helt rørt og sagde igen, hvor meget hun ønskede, det var anderledes.

Rosalie så på hende og sagde igen: ”Jeg mente det, jeg sagde for lidt siden, du skal bare sige til, hvis du har fri en dag, så finder vi på noget sammen.”

Michelle nikkede glad til hende og håbede bare ikke det hele ville ændre sig, efterhånden som det gik op for dem, at hun aldrig havde fri.

Jason forsøgte igen at få hendes opmærksomhed, ”Hvad arbejder du med?” Bordet vendte sig igen for at følge med. Michelle følte sig en smule utilpas, nu måtte hun lyve igen. Men at sige sandheden skræmte hende mere end at blive opdaget i at lyve. Hun gav samme historie, som hun havde sagt til Rosalie dagen inden.

”Jeg arbejder for min far, i hans marketingsfirma.”

De virkede alle imponerede, og Michelle følte et stik af dårlig samvittighed. Nogle af dem stillede et par spørgsmål, blandt andet hvilke varer, de arbejdede med. Michelle løj, men de virkede overbeviste, hvilket ikke fik hende til at føle sig bedre tilpas.

Efterhånden vendte folk tilbage til egne diskussioner, og Michelle fik en chance for at samle tankerne. Hun håbede ikke, de ville blive alt for sure, når sandheden kom frem, for Michelle vidste godt, at det ikke ville kunne holdes hemmeligt for evigt. Når først hun begyndte at optræde i bladene, ville nogen, på et eller andet tidspunkt, se det. Et øjeblik tænkte hun på selv at fortælle det, hun så rundt på dem ved bordet, de grinede af et eller andet vittigt, Mike havde sagt. Michelles øjne sluttede på Rosalie, der havde været så sød ved hende, faktisk følte hun, at hun førte hende bag lyset. Det mest rigtige ville være at sige sandheden, men hun fik en klump i halsen ved tanken. For første gang nogensinde havde hun chancen for at få venner, rigtige venner, der var ligeglade med om hun var berømt. Her virkede det faktisk, som om de alle godt kunne lide hende, og hun følte sig smigret over de to drenges interesse.

Michelle så igen på Rosalie og lovede sig selv, at hun ville fortælle hende det, inden hun så det i et blad. Det skyldte hun hende. Men ikke endnu, hun ville nyde at have venner, bare for en kort stund. Hun overvejede dog ikke på noget tidspunkt at få en kæreste. Det ville være komplet umuligt med hendes arbejdsskema. I øvrigt skræmte tanken hende også en smule, at være tæt på et andet menneske var ikke noget, hun følte sig tryg ved. Uvilkårligt kom Michelle til at se i retning af Ryans bord, men fortrød det omgående. Drengene havde alle rejst sig og stod sammen med en hel flok lettere påklædte Cheerleaders. De grinede sammen, men det der gav Michelle et stik i hjertet var, at der, ganske tæt ved Ryan, stod en meget køn pige, hun hviskede noget i øret på ham, og han smilte til hende. Michelle så hurtigt den anden vej, som om en dreng som ham kunne være interesseret i hende. Nu måtte hun tage sig sammen og ikke være så tåbelig.

I det samme blev hun helt forskrækket, da der pludselig lød en stemme i hendes øre, ”Hm, vi to må vidst hellere få en snak om min bror.”

Michelle rødmede, havde det været så tydeligt? Hun så hurtigt rundt om bordet, men det virkede ikke til, at nogen andre havde bemærket noget. Hun så på Rosalie, der så alvorligt på hende. I det samme ringede klokken, og Michelle rejste sig lettet. Hun fulgtes med Rosalie hen mod videnskabslokalet. De kom til at gå lige bagved Ryan og den kønne pige. Ryan vendte sig halvt rundt og sendte Michelle et af sine strålende smil. Han satte farten ned, så de indhentede dem. Pigen, der gik ved siden af ham, virkede ikke videre begejstret. Hun sendte Michelle et surt blik. Ryan opfattede ingenting, han så bare på Michelle og sagde ”Hej igen, du har ikke ombestemt dig med weekenden?”

”Øh, hvad? Nej.” Michelle følte sig meget forvirret, hun skævede genert til pigen. Ryan bemærkede det og sagde,” Nå ja, det her er Stephanie, en af mine venner.” Han lagde et næsten umærkeligt tryk på ordet ’venner’, hvilket både Michelle og pigen opfattede, hun så om muligt endnu mere sur ud. Ryan vendte sig mod hende og fortsatte, ”Det er Michelle, hun er lige startet, hun kommer fra Europa”. Michelle overvejede et øjeblik, om han overhovedet kunne huske fra hvilket land. Hun forsøgte at sende et lille smil til den smukke pige Stephanie, men blev fuldstændig ignoreret. Michelle følte sig ret forvirret, denne pige måtte da kunne se, at hun slet ikke kunne måle sig med hende. Stephanie lænede sig ind mod Ryan og hviskede noget til ham, som kun han kunne høre, han smilede til hende og hviskede noget igen.

Nu havde Michelle ikke specielt meget erfaring, men det der virkede bestemt som mere end venner. Hun så lidt spørgende på Rosalie, men Rosalie så det ikke, hun kiggede bare surt på sin bror. Stephanie og Ryan skiltes i døren, Stephanie så forelsket på ham og sagde, ”Vi ses senere.”

”Det kan du tro”, svarede han igen og smilede til hende. Hun vimsede hen ad gangen, og han så efter hende.

Så vendte han sig mod Michelle og smilede også til hende, ”Nå, skal vi se om vi kan få lov til at blive partnere i dag?”

Han blinkede til hende, Michelle kunne ikke andet end glo på ham med åben mund, fuldstændig forvirret, hvad i alverden foregik der her? Michelle overvejede, om hun måske var landet på en fremmed planet. I hendes verden havde man kun gang i en pige ad gangen, og lige så mærkeligt som det var, at han overhovedet så til hendes side, så fattede hun bare ikke, hvordan han kunne flirte så åbenlyst med Stephanie, og så vende sig om og gøre det samme med hende, to sekunder efter. Den eneste løsning hun kunne se, var at han simpelthen gjorde grin med hende, eller at hun havde misforstået det hele, og han faktisk bare var flink. I det øjeblik ønskede hun, at hun havde haft noget mere erfaring.

Rosalie svarede imidlertid for hende, ”Næ, du kan lige tro nej. Mr. Mason sagde, at det også var fremover. Så glem det!” Hun så surt på sin bror.

”Slap nu af Søs, det var bare for sjov,” han vendte sig og blinkede til Michelle. Michelle skyndte sig at gå forbi ham og ind i klassen. Hun ville bare langt fra ham, hun hadede den indflydelse, han havde på hende. Da Michelle gik videre for at sætte sig ved et bord, hørte hun Rosalie sige til Ryan, ”Hvad fanden har du gang i?”

Michelle var ret sikker på, at det ikke var meningen, hun skulle høre det, for Rosalie talte meget lavt. Hun hørte ikke, hvad Ryan svarede, for han talte endnu lavere, men hun hørte Rosalies svar, ”Bare stop det!”

Rosalie kom ned og satte sig ved Michelle, hun kunne ikke lade være med at se spørgende på hende.

Rosalie så stadig ret sur ud, men hun svarede, ”Bare ignorer ham, vi taler om det senere.”

Michelle ville gerne have spurgt noget mere, men i det samme kom Mr. Mason ind i klassen. Det lykkedes Michelle at ignorere Ryan, måske fordi han havde sat sig i modsat ende og side af klassen, og derfor ikke var inde i hendes synsfelt.

Mr. Mason talte igen om det projekt, de skulle i gang med. Det var meningen, at de sammen med deres partner selv skulle finde på et projekt. De skulle sammen lave en model, som skulle udstilles, og derudover udarbejde en beskrivende rapport. Der ville blive givet karakter for kreativitet og faglighed. Igen blev det understreget, at det meste af projektet skulle laves sammen efter skoletid.

Michelle stirrede på Mr. Mason, der snakkede og snakkede. Hvordan i alverden skulle hun kunne klare det, når hun først var færdig med hestene klokken ni, og ikke hjemme i weekenden? Men en ting var klart, hun måtte finde en løsning. Det måtte ikke gå ud over Rosalie, så måtte hun hellere lyve for sin far.

Resten af timen lyttede hun meget koncentreret til Mr. Mason og tog mange notater, hun ville have det hele med. På en eller anden måde følte hun at arbejdet og resultatet på dette projekt, ville være afgørende for hendes og Rosalies venskab.

Michelle kunne ud af ’sidevinduerne’ se at Ryan af og til vendte sig om, men hun ignorerede ham fuldstændigt, som Rosalie havde sagt. Da timen lakkede mod enden, lagde hun en plan for at undgå, at han fulgtes med hende til næste time. Hun pakkede lydløst sammen og havde kun det allermest nødvendige liggende på bordet, så hun, så snart klokken ringede, strøg ud af døren, før nogen af de andre. Hun fik lige mumlet et, ”vi ses senere”, til Rosalie, og så var hun væk. Hun slog også lige et slag forbi toilettet, og blev der så længe, til hun var sikker på at undgå ham henne ved klassen.

Da hun ankom til timen, var han allerede kommet og havde taget plads. Hun smuttede hurtigt ind og tog plads ved siden af Katie. Ryan vendte sig og så på hende med et skuffet blik. Heldigvis var Mr. Cornell allerede ankommet og bad om ro.

”Hvordan klarede du lige den undvigelsesmanøvre?” hviskede Katie.

”Øh, hvad mener du?” spurgte Michelle hviskende tilbage.

”Nå, det var bare Ryan, der spurgte efter dig, da han kom ind i klassen, han virkede forvirret over, hvor du var blevet af?”

Michelle kunne ikke lade være med at trække på smilebåndet, ”jeg var et smut forbi toilettet”, mere fik de ikke snakket sammen, for Mr. Cornell sagde højt:

”Vil de damer være så venlige at følge med i undervisningen?”

Da timerne var slut gik hun ud af døren sammen med Katie. Ude på gangen stod Stephanie og ventede på Ryan. Michelle turde ikke se på hende og skyndte sig forbi.

Michelle måtte lige et smut forbi biblioteket. Mr. Carver var chokeret over, hvor lidt hun vidste om Shakespeare og havde opfordret hende til at læse nogle af hans værker, så hun lidt nemmere kunne følge med i undervisningen.

Da hun var på biblioteket og ledte mellem bøgerne, ankom Ryan og Stephanie også. Stephanie var som klistret til Ryan, mens han ledte efter den bog han søgte. Michelle stod halvt skjult af reolerne, og de så hende ikke. De to pjattede og fjantede med hinanden. Stephanie flirtede helt åbenlyst med ham, og han havde tydeligvis ikke noget imod det. De gik inden Michelle fik fundet sin bog, mest fordi hun skulle gå lige forbi dem, hvis hun skulle ud, og hun ønskede bestemt ikke, at de opdagede hende. Så først da hun var helt sikker på de var væk, gik hun hen og lånte bogen.

Hun undgik desværre ikke Stephanie helt, da Michelle hentede sine bøger i skabet, kom hun svansende forbi. Da hun fik øje på Michelle kom hun hen til hende med et overlegent udtryk i ansigtet: ”Tja, du tabte, jeg vandt”, sagde hun koldt til Michelle.

Michelle prøvede ikke at vise sin forvirring, men så fortsatte Stephanie i samme overlegne tonefald, ”Jeg skal med til Lake Michigan i weekenden, og der ved vi jo begge, hvad der vil ske… Det er sørme ærgerligt, at du ikke kan komme med.” Og så svansede hun derfra igen.

Michelle stod og stirrede måbende efter hende, men inden hun kunne nå at samle sine tanker og ikke mindst sit ansigtsudtryk, kom Rosalie hen til hende, hun havde tydeligvis hørt det hele.

”Hende skal du ikke tage dig af, hun er bare en rigtig lille modbydelig tøs. Hm, jeg må sige at Ryans standard er faldet, men det er nok fordi, jeg gør det lidt svært for ham.” Rosalie sendte hende et stort grin. Bemærkningen gjorde ikke ligefrem Michelles forvirring mindre.

Da Michelle traskede hjemad var hun ikke helt i så godt humør som dagen før. Dagen i dag havde været meget forvirrende. Hun havde ikke forstået halvdelen af det, der var sket. Rosalie var kommet med så mange hentydninger, der ikke gav mening. Michelle forstod heller ikke noget af den opmærksomhed, hun havde fået fra Mike og Jason.

Hjemme fik hun da godt nok sin del af opmærksomhed fra forskellige drenge, men det var altid et eller andet med en autograf, eller i hvert fald kun fordi de vidste hvem hun var. Her vidste de det ikke, så hvorfor viste de hende interesse?

Den der gjorde hende allermest forvirret var dog Ryan, for hvad havde han gang i? Hun kunne slet ikke forstå, hvordan en fyr som ham, overhovedet så til hendes side. Og hvorfor havde Stephanie sagt de ting, som om det var en konkurrence? Michelle forstod det bare ikke, hun rystede på hovedet og forsøgte at tænke på noget andet.

Da Michelle kom ind i køkkenet stod hendes far og ventede:

”Hm, hvor blev du af? Nu er det altså slut med at gå. Fra i morgen får jeg én af de ansatte til at køre dig. Det her er spild af tid,” sagde han utilfreds.

”Du kan jo bare lade mig få kørekort,” prøvede hun forsigtigt.

Hendes far hidsede sig straks op:” Nej, du kan lige tro nej! Hvor vi kommer fra, får man først kørekort, når man er 18. Det skal aldeles ikke ændres, bare fordi vi flytter til et land, der er så uansvarlig at give 16 årige børn lov til at køre bil!.....”

Talestrømmen fortsatte, Michelle havde lukket af og koncentrerede sig i stedet om at spise sin sandwich. Det var umuligt at diskutere med hendes far, det havde hun for længst lært. Det var hans mening der gjaldt og intet andet. Kun hendes mor kunne tage kampen op og vinde, men det var sjældent hun gad, hun havde nok i sig selv. For det meste fik hendes far ret og de fik ro. Michelle gumlede på sin sandwich, mens hun ventede på, at hendes far havde fået raset ud om unge uansvarlige kørere, for der måtte være en grund til, at han ventede på hende.

Endelig faldt han til ro og kom til sagens kerne:

”De kunder jeg talte om, de kommer i morgen. Så sørg for at få sat skik på Illusion, han skal ikke opføre sig uopdragent, når så vigtige kunder kommer. Byt om på rækkefølgen, så de ser dig ride Illusion og én af de bedste af betalingshestene. Måske den røde fuks, den arter sig helt fint.”

Michelle lyttede bare, hun var vant til, at hendes far ikke kunne huske navnene på de heste hun red, og for det meste bare nævnte dem på farven. Når der var stor udskiftning mellem dem, havde selv hun svært ved at finde rundt i de ofte lange og ligefrem tåbelige navne.

Hendes far fortsatte ufortrødent:

”Du kan lige træne lidt ekstra med de to i dag.

Angående stævnet i weekenden, så er programmet med starttiderne ankommet. Du er tilmeldt med 5 heste og skal starte tidligt lørdag, så jeg regner med, vi kører fredag aften og så er hjemme igen sent søndag. En af de andre staldpiger må lige røre de andre heste lidt herhjemme.

Jeg har sendt en jobannonce ud, så vi kan få en ansat til både at passe hestene og ride dem. Faktisk er der allerede kommet flere ansøgninger fra Tyskland og Danmark. Flere af dem virker lovende, så det kan være jeg flyver hjem for at se dem.” Han tøvede et øjeblik, inden han fortsatte, ”Hm, det var vist det hele, nå ja, din mor har ringet, hun kommer allerede hjem i morgen aften. Nå, se du hellere at komme ud og i gang.”

Han ventede ikke, at hun skulle sige noget til det, han havde sagt, men nikkede bare en gang og forsvandt hen mod sit kontor igen. Michelle så kort efter ham, og skyndte sig så ind og skifte tøj, han havde forsinket hende mere, end hun ønskede.

Med forsinkelsen, og det at to heste skulle trænes ekstra, ville gøre at hun ville være meget sent færdig om aftenen.

Mens hun hastede over mod stalden, tænkte hun på, at han måske ville ansætte én hjemmefra. Det var svært at forestille sig, at nogen stadig ville arbejde for hende, det havde bestemt ikke været let at finde arbejdskraft til sidst derhjemme. Det var også lidt med blandede følelser, at hun tænkte på, at få en der kendte hende til at arbejde for sig her. Hun sukkede, smilede kort til Denise og skyndte sig op på den første hest.

Tiden fløj af sted, med den ekstra træning og lidt undervisning af Denise, så hun bedre kunne tumle Illusion blev det sent.

Det var en meget træt Michelle, der tumlede ind i køkkenet klokken halv ti. Aftensmaden blev igen spist, mens hun lavede lektier. Hun nåede dog lige at sende et par taknemmelige tanker til Mary, maden smagte godt, og det var rart at få noget ordentligt at spise.

Hjemme havde de ikke haft en husholderske, så til daglig levede de af færdigretter, men de var stadig at foretrække frem for hendes mors madlavning. Hendes mor var en forfærdelig kok. Hun mindede sig selv om at sige tak til Mary, når hun så hende.

Klokken var næsten tolv, inden Michelle var klar til at gå i seng. Da hun kravlede under dynen, tog hun sig selv i at håbe at mødet med kunderne i morgen ikke ville gå godt, for så ville der komme endnu flere heste.

Kapitel 4

Torsdag morgen tillod Michelle sig at sove til lidt i syv. Hun stod op og løb sig en lidt kortere tur end sædvanligt. Mary var klar med morgenmaden, da Michelle kom susende ind efter sit bad. Hun huskede sin tanke fra i går og skyndte sig at takke Mary for aftensmaden, inden hun sultent kastede sig over morgenmaden. Mary blev stående, og så på hende med hænderne i siden.

”Det var da så lidt, så meget som du arbejder, skal du have noget ordentligt at spise. Jeg hører, at du har droppet gåturen til skole? Da jeg var ovre i frokostrummet med friske varer, hørte jeg de snakkede om, at Jamie skulle køre dig.”

”Ja”, svarede hun med munden fuld, ”far mener, gåturen er spild af tid, men jeg vidste ikke, det var Jamie, der skulle køre mig. Har han overhovedet en bil?” Hun ønskede ikke at blive kørt i sin fars megabil.

”Tja”, sagde Mary, mens hun kiggede ud på gårdspladsen, ”han holder og venter på dig derude nu, i noget der vidst nok skal forestille at være en bil.”

Michelle skyndte sig hen til vinduet, og ganske rigtigt, der holdt Jamie i noget, man ikke kunne beskrive på anden måde, end at det var utroligt den overhovedet kunne køre. Det var kort sagt en rigtig gammel spand.

Jamie var en høj ranglet fyr, på omkring 20 år, han havde leverpostej farvet hår og gråblå øjne. Michelle var kommet til at synes ganske godt om ham i den korte tid, han havde været ansat. Han var ansat som staldknægt i hendes stald, han var meget genert og virkede endnu mere mundlam, når hun trådte ind. Men han var sød og havde et rigtig godt tag på hestene, særligt Illusion.

Michelle skyndte sig at sluge resten af maden og greb sin taske. Hun måtte skynde sig ud af døren, inden hendes far så bilen. Hun var overbevist om, at han ikke vidste, hvilken bil Jamie havde.

”Godmorgen”, sagde Michelle glad, da hun satte sig ind i bilen.

”Morgen”, mumlede Jamie, han så slet ikke på hende.

De kørte ud gennem indkørslen, Michelle vinkede til Mary, der stod i vinduet og så efter dem. Hun vendte sig mod Jamie og spurgte:

”Nu håber jeg ikke, det forstyrrer alt for meget ind i dit arbejde, at du skal lege chauffør for mig?”

”Nej, nej slet ikke, det gør jeg gerne for dig, øh, jeg mener, for din far”, han blev helt rød i hovedet.

Michelle så væk, hun vidste ikke, hvad hun skulle sige. Her var en der var lige så genert som hende. De ankom til skolen på ingen tid, Michelle sagde tak for turen, og Jamie meddelte, at han ville vente på hende foran skolen igen klokken tre.

Michelle steg ud af bilen og vinkede til Jamie, da han kørte væk. Da hun vendte sig om, så hun at Rosalie stod og ventede, og lige bag hende stod Ryan. Rosalie stod og smågrinede, mens Ryan havde et yderst besynderligt ansigtsudtryk, han så nærmest sur ud.

Michelle gik hen imod dem, så snart hun var inden for hørevidde spurgte Ryan gnavent:

”Hvem var det i den skrotbunke?” Tonefaldet var meget nedladende.

Michelle stirrede på ham og fik en helt ny følelse, hun blev faktisk lidt vred. Jamie var jo en sød fyr, og han havde sikkert købt bilen, for den lille løn han fik. Hun vidste, at han, som de andre staldknægte, knoklede hele dagen for næsten ingenting.

”Det var Jamie, en af mine venner”, svarede hun i et skarpt tonefald, hun vendte sig demonstrativt og sagde lidt blidere: ”kom Rose, lad os gå ind”. Og så gik hun lige forbi Ryan, uden at værdige ham et blik.

Så snart de kom indenfor døren, kom hun til at se på Rosalie, der så ud som om hun var ved at eksplodere.

”Hvad nu?” spurgte Michelle forvirret.

”Sådan!” Sagde Rosalie så højt at det gav et helt sæt i Michelle, Rosalie begyndte at grine.

”Hvad mener du?”, spurgte Michelle igen, altså de amerikanere var ikke til at blive kloge på.

”Endelig er der én, der tør svare igen over for min egoopblæste bror, der tror han er guds gave til alle piger. Jeg var ellers bange for, at du også ville melde dig ind i hans fanklub.”

Michelle mærkede, at hun rødmede, Rosalie så lidt mere grundigt på hende.

”Det havde du ikke planer om vel?”

”Øh nej, nej,” mumlede Michelle, der ikke kunne løsrive sig fra Rosalies granskende blik, og hun blev til sin irritation endnu mere rød i hovedet. Rosalie trak hende pludseligt ind i et tomt klasselokale.

”Jeg bliver nødt til lige at tale med dig, jeg må hellere gøre det nu, inden du opdager det på den trælse måde,” sagde hun eftertænksomt, som om hun talte til sig selv i stedet for Michelle, så vendte hun igen hele sin opmærksomhed mod Michelle, der automatisk tog et skridt baglæns.

”Fyren der kørte dig herhen, var det din kæreste?” spurgte hun direkte.

”Hvad?” Michelle blev helt befippet, men skyndte sig at svare: ”Øh, nej da, han arbejder for min far.”

”Hm”, sagde Rosalie med rynkede bryn, ”Har du en kæreste enten her eller i Danmark?”

”Øh, nej, det har jeg ikke”, mumlede Michelle. Hvad skulle dette krydsforhør til for?

Rosalie så på hende et øjeblik, og sagde så:

”Okay, så må jeg hellere fortælle dig om min bror,” Rosalie gik hen og satte sig på et bord, hun klappede ved siden af sig og gjorde tegn til, at Michelle også skulle sætte sig. Michelle satte sig og så nysgerrigt på hende.

Rosalie tog en dyb indånding og begyndte at snakke:

”Som du allerede har set, er Ryan meget glad for piger, men kun meget kønne piger. Jeg ved ikke, om han forsøger at slå en eller anden form for rekord. Han ser godt ud, og han ved det. Hm, hvordan forklarer jeg det bedst?” Rosalie så et øjeblik eftertænksom ud, inden hun fortsatte, ”Jo altså, Ryan tager kun piger for deres udseende, jo kønnere jo bedre. Han charmerer dem, indfanger dem og smider dem væk igen. Jeg tror faktisk, man kunne lave en hel klub af piger, han har droppet. Man skulle tro, at pigerne tog ved lære af at se andre blive droppet igen, men nej, de håber alle, han vil vælge dem, fordi han har ry for kun at vælge de kønneste, og alle vil gerne være med i den kategori. Det er derfor, Jessica er så stille, når han er i nærheden. Hun forsøgte at lægge an på ham, men han ignorerede hende fuldstændig, hun kunne lige så godt være luft. Jessica blev dybt såret, hun var ret forelsket i ham.” Rosalie så ret vred ud nu, men hun tog igen en dyb indånding og fortsatte: ”Normalt har jeg en aftale om, at han skal holde sig fra mine veninder, selvom det selvfølgelig ikke er grunden til hans behandling af Jessica.” Rosalie skar ansigt,” men grunden til jeg tager denne snak med dig er fordi, jeg tror, du er for stor en fristelse til, at han vil holde vores aftale, og jeg vil ikke se dig såret. Det ville da være en træls start et nyt sted. Hvis du allerede havde regnet ham ud, må du undskylde denne snak, men for mig virker det ikke, som om du har den store erfaring med drenge? Selvom det virker lidt underligt.” Hun så spørgende på Michelle.

Michelle vidste ikke lige, hvad hun skulle sige, hun havde bestemt ikke lyst til at fortælle Rosalie om sit meget mangelfulde kærlighedsliv. Der var stille lidt, indtil Rosalie brød stilheden:

”Nå, men nu er du i hvert fald advaret.” Hun hoppede ned ad bordet, og gjorde tegn til at ville gå. Michelle blev siddende et øjeblik, der var noget der undrede hende.

”Øh, Rose, mange tak for advarslen, men….”, hun tøvede et øjeblik, inden det busede ud af hende, ”hvorfor fortæller du det til mig?”

Rosalie vendte sig og så et øjeblik vantro på hende. Michelle følte sig ilde til mode, og forsøgte at forklare, ”jeg mener, du sagde han kun går efter meget kønne piger, så jeg burde da være uden for farezonen?”

Nu stod Rosalie ligefrem med åben mund. ”Du tager gas på mig, ikke?” spurgte hun stille.

”Er det fordi jeg er fremmed, fra et andet land?” spurgte Michelle søgende, hun fattede ikke rigtigt, hvad Rosalie mente.

Rosalie stirrede bare på hende og sagde helt overrasket: ”Øh, har du set dig i spejlet for nyligt? Michelle for pokker, ny eller ej, du er nok en af de hotteste piger på denne skole, hvis ikke den hotteste. Det, plus at du kommer fra et fremmed land, der gør dig eksotisk og mystisk, er med til at gøre dig meget eftertragtet.”

Nu var det Michelle der stod med åben mund, hun kunne ikke få den følelse af sig, at det nu var Rosalie, der tog gas på hende. Hun stirrede på Rosalie for at se, hvornår hun afslørede sin vits. Men Rosalie stirrede bare tilbage, indtil et smil bredte sig i hendes kønne ansigt, ”Hold da op, du ved det virkelig ikke?”

Michelle vidste ikke lige, hvad hun skulle svare. Hun havde den største lyst til at protestere, men inden hun nåede så vidt, hev Rosalie hende ned ad bordet og hen mod døren. Da de kom ud på gangen, lagde hun armen om skulderen på Michelle og sagde: ”Nå, Dansker, vi må hellere få gjort noget ved din selvtillid.”

Michelle så helt forkert ud i ansigtet, og Rosalie begyndte at grine igen. De skyndte sig af sted til første time, men kom en hel del for sent, Mr. Carver var meget utilfreds.

Resten af dagen kørte samtalen rundt i hovedet på Michelle. Hun så pludselig Ryan i et helt andet lys, han så stadig godt ud, men hun lagde mærke til, hvor overlegen han virkede, og hvordan pigerne nærmest så tilbedende på ham, som var han en gud. Stephanie klistrede til ham og virkede helt overvældet over hans selskab. Michelle rystede på hovedet, selvom hun ikke var enig med Rosalie om grunden, kunne hun ikke benægte at han viste hende en del interesse, og hun besluttede at følge Rosalies råd om at ignorere ham.

Hun havde på ingen måde lyst til at blive såret endnu engang, at involvere sig med én der ligefrem havde en stime af svigtede piger bag sig, ville simpelthen bare være for dumt. Hun havde nok andet at se til.

Rosalie pegede de andre piger ud for Michelle i frokostpausen, og Rosalie havde sandelig ret i, at standarden var meget høj, de var alle mere end almindeligt kønne. Michelle tvivlede igen på, at han var interesseret i hende på grund af hendes udseende. Hun syntes ikke selv, hun var køn, og da slet ikke i forhold til de andre piger.

Det lykkedes Michelle at komme igennem dagen uden nogen Ryan situationer, men det krævede al hendes list at undgå ham. Jo mere hun ignorerede ham, jo mere forsøgte han at komme i kontakt med hende. Stephanie stirrede mere surt på hende end nogensinde, og hun gik da også til angreb, da hun mødte Michelle på gangen efter sidste time.

”Hvad fanden har du gang i? Kan du ikke se han er optaget?” nærmest råbte hun i hovedet på den forskrækkede Michelle. Rosalie der var i nærheden fnisede højt, og mumlede: ”Ved han også det?”

Stephanie fnøs: ”Selvfølgelig gør han det!” Hun vendte sig mod Michelle, ”Nå?”

Michelle tog en dyb indånding, hun var ikke vant til sådanne konfrontationer, og brød sig ikke om det. Men Rosalie så på hende og nikkede ganske lidt. Michelle tog mod til sig, og sagde så roligt hun kunne, ”Jeg har ikke gang i noget som helst, du må få ham, for jeg gider ham ikke.”

Stephanie så ud som om hun havde fået en lussing, hun blinkede forvirret med øjnene, ”Hvad mener du med, at du ikke vil have ham?” spurgte hun vantro.

”Næh tak, han er ikke lige min type, så tag du ham bare,” svarede Michelle helt roligt. Stephanie var nu helt åbenlyst forvirret og stod lidt og trippede, inden hun mumlede, ”Øh nå, jamen så går jeg igen.” Hvorefter hun gik derfra, knap så selvsikkert, som hun normalt fremførte sig.

Michelle gik videre hen mod skabene, og Rosalie var straks ved hendes side. Michelle følte sig helt godt tilpas og fuld af selvtillid, hun havde aldrig før stået fast og svaret igen. Hun smilede glad til Rosalie, der smilede tilbage og sagde, ”så du har besluttet dig for at følge mit råd?”

”Ja, det har jeg vel,” svarede hun glad.

”Super, det har han godt af. Han har planer om Stephanie her i weekenden, fordi du ikke kan komme med, og så kaste sig over dig i næste uge. Så du kan nok regne med et snarligt angreb,” grinede Rosalie.

Michelle blev et øjeblik helt chokeret over den oplysning, hvordan kunne nogen behandle andre mennesker på den måde? Det var jo ren udnyttelse. Derefter blev hun lidt bekymret, for én ting var at kunne stå fast overfor Stephanie, noget helt andet ville være at stå over for ham. Hun slog det hurtigt lidt hen, for det blev jo nok først i næste uge.

Hun lyttede i stedet lidt til Rosalies snakken om den fritidsklub hun var med i, mens de fulgtes ad ud til parkeringspladsen.

Men da de kom derud, stoppede Michelle pludselig lidt op, for der stod Ryan, for en gang skyld alene. Han stod og skulede mod Jamies gamle bil, der holdt et stykke derfra og ventede. Så snart han fik øje på pigerne, begyndte han at gå hen imod dem. Michelle fik kriller i maven, hun kunne jo næsten regne ud, hvad han ville.

Hendes mistanke blev bekræftet, da det første han sagde, var til Rosalie:

”Kan du ikke lige smutte? Jeg skal snakke med Michelle,” tonefaldet var en smule gnavent.

”Du kan da i det mindste spørge pænt, ” sagde Rosalie muntert, hun vendte sig mod Michelle, ”vi ses i morgen,” sagde hun og blinkede til hende.

Ryan så et øjeblik helt forvirret ud, over at Rosalie føjede ham, men så vendte han sine magnetiske øjne mod Michelle, der omgående blev rød i hovedet, til hendes egen store irritation.

”Er det din kæreste?” spurgte han mut, mens han nikkede med hovedet i retningen af Jamies bil.

Michelle tog en dyb indånding, nu måtte hun tage sig sammen.

”Nej, han arbejder for min far,” svarede hun.

En smil bredte sig hurtigt over Ryans ansigt, et rigtigt charmesmil, men på en eller anden måde kunne Michelle se igennem det, det var ikke ægte.

”Nej, det tænkte jeg nok, fuldstændig under din standard,” sagde han, nu med en lav blød stemme, der åbenbart skulle virke forførende.

Men det virkede overhovedet ikke på Michelle, i stedet blev hun endnu engang rød i hovedet, men denne gang af en helt anden grund, hun var vred! Hvad bildte han sig ind? Jamie var en sød fyr, selvom han ikke så specielt godt ud. Hun så nu fuldstændig igennem ham, og selvom han skruede endnu mere op for charmen, virkede det ikke på hende. Han lænede sig lidt over mod hende, og sagde med samme lave stemme: ”Hm, hvad siger du til at gå ud med mig en dag?” Han smilede skævt til hende, som om han lige havde foræret hende en stor gave.

Hun så på ham, og denne gang direkte i øjnene: ”Nej tak, jeg har faktisk lidt travlt for tiden,” sagde hun helt koldt.

Ryan rykkede tilbage igen, og så et øjeblik forvirret ud. Michelle stod bare og betragtede ham helt roligt, mens han genvandt fatningen og fik charmesmilet på plads igen.

”Åh, mon ikke vi kan finde én dag?” sagde han, mens han igen lænede sig over mod hende og blinkede. Michelle stod fast, selvom han nu var meget tæt på hende. Hun reagerede ubevidst på hans nærhed, og hendes hjerte begyndte at slå hurtigere. Men hun ville ikke give efter.

Hun så ham lige i øjnene, mens hun koldt sagde,” Det jeg mente var, at jeg ikke har lyst til at gå ud med dig.” Hun lagde et lille tryk på det sidste ord.

Ryan så helt chokeret ud, han rettede sig op igen.

”Jamen, hvorfor da ikke?” spurgte han vantro.

Michelle så stadig helt roligt på ham.

”Det ved du vidst godt. Og hvor har du for resten gjort at Stephanie?”

Nu blev han tydeligt utilpas, ”Øh, jamen hun er skam kun en ven”, fremstammede han.

Michelle løftede det ene øjenbryn, ”Nå, javel. Det ser ellers ikke sådan ud, og det virker heller ikke som om, hun kun ser dig som en ven. Men det er også lige meget, jeg ville ikke gå ud med dig alligevel.” Hun trak på skuldrende, ”Jeg må altså gå nu, jeg har en ven, der venter.” Michelle gik forbi ham og hen mod bilen.

Han råbte efter hende, ”Jamen hvorfor?”

Hun vendte sig halvt om mod ham, ”Ja, det må du så se, om du kan regne ud”. Hun var nået hen til bilen og satte sig ind.

Jamie bakkede straks ud og kørte. Michelle kastede et blik i spejlet, Ryan stod stadig samme sted og så helt forvirret ud.

Jamie kiggede på hende, ”er du okay? Du ser lidt opkørt ud”.

”Hvad”, spurgte Michelle distræt, hun var langt væk i tankerne, ”Nåeh, jeg har det helt fint.”

Jamie spurgte ikke mere, men så ofte i hendes retning, Michelle så ud af vinduet. Sandheden var, at hun havde det alt andet end fint, genstridige følelser kørte rundt i hovedet på hende.

På den ene side, følte hun sig opløftet og glad, fordi hun havde formået at stå fast. Hun havde aldrig i sit liv haft sådan en samtale før, og var en smule stolt af sig selv.

De andre gange hvor hun var blevet spurgt ud, svarede hun dem altid høfligt, at hun desværre ikke havde tid til at date, hvilket jo var sandheden. Det var første gang, hun havde sagt nej på den måde.

På den anden side måtte hun jo indrømme over for sig selv, at hun fandt ham stærkt tiltrækkende, og hun var også smigret over hans interesse, selvom hun godt vidste, det var dumt.

Resten af turen hjem sad hun og bandede over ham og sig selv.

Så snart bilen holdt stille i gårdspladsen fløj Michelle ud, mens hun råbte tak til Jamie. Hun havde mistet en hel del tid, så hun hastede ind i køkkenet for at skifte tøj. Hendes far stod derinde og lignede en tordensky:

”Hvor fanden har du været?” nærmest råbte han.

”Undskyld, jeg blev forsinket,” skyndte hun sig at sige i forbifarten. Hun greb sandwichen Mary havde lagt klar til hende og skiftede tøj, mens hun spiste.

Resten af dagen fik Michelle slet ikke tænkt på optrinnet henne på skolen. Kunderne kom og de så hende ride Illusion, der heldigvis opførte sig pænt over for Denise. Han gik som en drøm, mens kunderne så på. Det var som om han kunne mærke, når der skulle ydes lidt ekstra, og så elskede han at vise sig frem. De så hende ride én mere, inden de gik med hendes far ind. Michelle syntes de virkede imponerede, og det lød til at de bare skulle have kontrakten på plads.

Michelle arbejdede videre med hestene, mens hun inderst inde ønskede, at de ikke kunne blive enige. Men allerede inden hun var færdig, kom hendes far gående og meddelte, at Michelle, efter weekenden, ville få to heste mere at ride. Michelle sukkede, nu var det slut med at sove længe.

Da Michelle den aften kom ind i køkkenet, blev hun glædeligt overrasket. For der, midt i det hele, stod en høj smuk lyshåret kvinde.

”Mor!” Jublede Michelle, og skyndte sig hen for at give hendes mor Cathrine Jensen et stort knus.

”Puh, min skat. Du lugter af hest,” sagde Cathrine smilende.

”Ups, undskyld mor,” sagde Michelle og trak sig tilbage.

”Det gør ikke noget, se du hellere at få noget aftensmad.”

De satte sig begge ved bordet. Mens Michelle proppede Marys gode sammenkogte ret i munden, fortalte Cathrine om sin forretningsrejse, hvad hun havde set og hvordan hun havde forhandlet med kunderne osv. Michelle nød hendes selskab, og hun sad bare og lyttede til sin mors stemme. Lige indtil Cathrine spurgte:

”Nå, hvad med dig? Er du blevet inviteret på nogen dates for nylig?”

”Øhm, en enkelt, men jeg sagde nej,” mumlede hun ned i tallerkenen.

”Årh, Michelle, du er da ikke for klog. Du bliver da nødt til at tage imod de tilbud der kommer, ellers får du jo aldrig en kæreste. Nå, men se du nu at komme i seng.” Cathrine rejste sig og kyssede Michelle på panden, ”Godnat, min pige.” Cathrine forsvandt op ad trappen.

Michelle skyndte sig at spise færdigt og begav sig så selv op af trappen til sit værelse. Hun så et øjeblik på den indbydende seng, men sukkede så og fandt i stedet sine lektier frem.

Hendes mor havde altid været komplet uvidende om, hvor meget Michelle arbejdede. Det interesserede hende simpelthen ikke, og hun lyttede sjældent rigtigt til det Michelle sagde.

Klokken var igen nær midnat, inden Michelle kom i seng.

Den næste morgen sad Michelle og snakkede med Mary i køkkenet, det var næsten blevet til en hel vane, og Michelle nød det. Hun var så vant til at spise alene. Mary spurgte lidt til, hvordan skoledagene var gået, og om hun havde nogle særlige planer for denne fredag? Michelle gik ikke lige i detaljer med, hvad der var foregået i skolen og nøjedes med at fortælle om lærerne og fagene. Hun fortalte, at de om aftenen skulle af sted til hendes første stævne i Amerika, hun var ret spændt på, om det var det samme som i Danmark.

Men da Michelle kom til punktet om, at der ville komme to heste mere efter weekenden, så Mary ikke så glad ud mere. Hendes pande var rynket, da hun sagde:

”Hm, som om du ikke har nok i forvejen. Savner du slet ikke lidt fritid? Være sammen med vennerne?”

Michelle flyttede sig lidt utilpas i stolen, dette var ikke et emne, hun havde lyst til at diskutere.

”Øhm, det gør skam ikke så meget. Jeg holder jo meget af at ride,” mumlede hun.

Mary betragtede hende opmærksomt: ”Hvor er din mor for resten henne? Skulle hun ikke være kommet hjem i går?”

Michelle var lettet over emneskiftet og sagde glad, ”Jo, hun kom hjem i aftes. Hun sover nok endnu, hun bryder sig ikke specielt om at stå tidligt op.” Michelle rejste sig og satte sin tallerken i opvaskeren. Da hun vendte sig mod Mary, så hun lidt sammensnerpet ud, men sagde ikke noget.

Michelle så ud af vinduet og så den ventende bil derude, ”Hov, Jamie holder der allerede. Jeg smutter nu, vi ses Mary,” sagde Michelle hurtigt, mens hun greb sin taske og løb ud af døren.

”Godmorgen Jamie,” sagde Michelle idet hun satte sig ind.

”Godmorgen” mumlede Jamie uden at se på hende. Der var stille et øjeblik, da han satte sin gamle bil i gang, og kørte ned ad vejen. Men så rømmede han sig, og sagde lidt tøvende, ”Øh, ham der fyren i går. Han generede dig ikke, vel?”

Michelle så overrasket på ham, og mærkede at hun rødmede. Faktisk havde hun forsøgt på ikke at tænke på den episode, og hun havde helt glemt, at Jamie havde set det.

Hun skyndte sig at svare, ”Hvad? Nej, nej, han spurgte mig bare om noget.”

”Nå okay, men du skal bare sige, hvis der er nogen der generer dig, så skal vi nok hjælpe dig.”

”Vi?”, Michelle kæmpede hårdt for ikke at komme til at trække på smilebåndet.

”Ja, mig og et par af de andre fra stalden,” sagde Jamie helt alvorligt.

”Jamen, tak for det Jamie, men jeg tror godt jeg kan klare mig,” nu havde Michelle meget svært ved at lade være med at grine, hun så ud af vinduet for at skjule sit ansigt.

Jamie var nok den mindst skræmmende person hun kendte, og de andre i stalden var ikke meget bedre. Ikke ligefrem bølletyper.

Efter Jamie havde sat hende af, skyndte Michelle sig ind og satte kursen mod sit skab. Hun så hverken til højre eller venstre. Hun var lidt urolig over at skulle møde Ryan igen. Hvad nu hvis han var blevet rigtig sur, og ville være led over for hende?

Mens hun stod og rodede efter sine bøger, lød der en begejstret stemme bag hende, ”Du må bare fortælle mig, hvad der skete i går?!” Rosalie stod lige bag hende og så meget spændt ud.

”Øh, hvad mener du?” Michelle spillede dum, selvom hun udmærket vidste, hvor Rosalie ville hen. Hun trak tiden ud.

”Ja, med Ryan selvfølgelig,” sagde Rosalie og rullede med øjnene.

”Har han slet ikke sagt noget?” spurgte hun nysgerrigt.

”Jeg forsøgte at udfritte ham hele dagen i går, men han var lukket som en østers. Lige bortset fra da han beskyldte mig for at have talt dårligt om ham, så hvad skete der?” Rosalie så ud som om, hun var ved at sprænges. Michelle kunne ikke lade være med at smile.

”Der skete ikke det vildt store, han spurgte, om jeg ville gå ud med ham, og jeg sagde nej. Jeg sagde ikke noget om dig,” hun trak på skuldrende.

”Du afslog altså, men han gav sig vel ikke så let?” spurgte Rosalie udfrittende.

”Øh, nej ikke helt.” Og så måtte Michelle fortælle hvad både hun og Ryan havde sagt til hinanden dagen før.

Rosalie lod sig ikke sådan stoppe i sin strøm af spørgsmål. Efter Michelle var sluttet af med at fortælle hende sin sidste bemærkning, stod Rosalie bare og så på hende. Michelle så spørgende på hende, bange for at hun måske alligevel var gået over stregen.

Men så eksploderede Rosalie fuldstændig:

”HA! Sådan! Det er bare for fedt. Den første har sagt nej til min uimodståelige bror. Det er simpelthen alle tiders. Du er bare genial!” Og så gav Rosalie den chokerede Michelle et kæmpe knus. Michelle følte sig pludselig ubehageligt til mode.

”Det var ikke derfor, du fortalte mig de ting, vel? Bare for at få ham ned med nakken?”

Rosalie blev hurtigt alvorlig igen, ”Nej, selvfølgelig ikke. Det var fordi, du virker så usikker og uerfaren med hensyn til drenge. Jeg syntes, det ville være synd, hvis han udnyttede det, og måske sårede dig mere end han har såret de andre.” Så smilte hun igen, ”dette er bare en ekstra bonus, ingen har nogensinde kunnet modstå ham før,” sagde hun med næsten foragt i stemmen.

Michelle så mistroisk på hende, ”Står du og fortæller mig, at jeg er den første, der har sagt nej til ham?”

”Jeps,” sagde Rosalie og lignede en glad julegris.

Michelle stirrede vantro på hende, men inden hun nåede at sige mere, blev de afbrudt af en stemme bag dem.

”Hey, hvad sker der her? Hvorfor ser du så glad ud?” Det var Jessica og Katie der kom hen, lige bag dem gik Mike og Jason.

Rosalie blinkede til Michelle og vendte sig mod dem, ” nåeh, det er skam bare fordi, Ryan inviterede Michelle ud i går.”

Michelle så ned på sine fødder.

”Virkelig? Men hvorfor i alverden ser du så så glad ud? Det var da det, du var bange for?” spurgte Katie undrende.

Rosalie nød tydeligvis forestillingen, ”jeg snakkede jo ikke noget om, om hun sagde ja…”

Nu stirrede de alle fire på Rosalie i stedet, ”Hvad mener du?” spurgte Jessica tøvende.

Nu kunne Rosalie ikke tie stille længere, ”Michelle sagde nej til min bror! Ryan inviterede hende ud, og hun sagde nej!”

”HVAD?” spurgte de alle fire i kor, og vendte sig mod Michelle, der næsten var violet i ansigtet.

”Fortæl, fortæl?” spurgte Katie nysgerrigt.

Michelle følte sig meget utilpas, men de stod alle og så så forventningsfulde på hende.

”Øhm, der er ikke rigtig noget at fortælle. Han spurgte mig, og jeg sagde bare nej tak,” mumlede hun og havde mest af alt lyst til at stikke af. De fortsatte bare med at stirre på hende, hun forsøgte at forklare sig, ”Jeg mener, jeg har bare ikke lyst til at gå ud med ham. Jeg har jo også så dårlig tid og alt det der…” Hun tøvede igen, hun havde bare ikke lyst til at sige mere. Hun ville ikke fortælle, hvad hun havde sagt til ham, eller hvad Rosalie havde sagt til hende inden.

Michelle følte sig ret ubehageligt til mode ved den måde, de stirrede på hende, pigerne virkede imponerede. Jason havde nu et smil på, der næsten kunne måles med Rosalies.

Mike grinede også, ”jeg kan ikke forestille mig, at han tog det særligt pænt?”

Nu kunne Rosalie ikke tie stille længere, ” Nej, han var total sur hele dagen i går, og brugte endnu længere tid på sit hår i morges, end han plejer og det siger ikke så lidt,” fnisede hun. Hun lagde armen om Michelles skulder, ”vi må hellere gå, ellers kommer vi for sent.”

De begav sig af sted mod klasselokalet, de andre fire snakkede fornøjet sammen. Michelle gik stille og i sine egne tanker, hun kunne ikke lade være med at grue for mødet med Ryan. Rosalie lagde mærke til at hun blev mere og mere stille, og trak hende til side, da de nærmede sig klassen.

”Jeg tror ikke, du behøver være bange for, at han vil være led eller noget, og siger han noget, er jeg ved siden af, og så får han med mig at bestille. Bare lad som ingenting og gør som om intet er sket.”

Michelle smilede svagt til hende, alligevel tog hun en dyb indånding, inden hun gik ind i klassen.

Ryan stod med ryggen til og snakkede med nogle af sine kammerater, da de kom ind. Den ene af drengene kiggede på dem, og nikkede så til Ryan i retning af dem. Han vendte sig hurtigt om og så direkte på hende. Michelle kæmpede, alt hvad hun kunne for at holde et fuldstændig ligegyldigt ansigtsudtryk, men hun undgik ikke at rødme, og håbede inderligt, at han ikke kunne se det. Hun faldt ind bag Rosalie, så hun følte sig en smule skærmet for hans blik. Han fulgte hende med øjnene hele vejen ned til deres bord og da hun satte sig. Michelle anede ikke, hvor hun skulle se hen. Rosalie småsnakkede til hende, men Michelle hørte ikke ret meget af, hvad hun sagde.

Efter hun havde sat sig, holdt hun sig beskæftiget med at finde sine ting frem, hun kunne høre at drengene omkring Ryan grinede, og hun spekulerede på om det mon var af hende. Men så hørte hun den ene sige højt, ”Velkommen til vores verden”. Hun så op tidsnok til at se Ryan daske til kammeraten og sige, ”Årh, hold kæft!” Mens en anden grinede endnu højere.

Jessica og Katie, der sad lige foran, vendte sig og smilede til hende. Mike der sad lidt derfra, vendte sig og blinkede grinende til hende. Michelle kunne ikke lade være med selv at trække lidt på smilebåndet, men hun undlod at se i den ’forbudte’ retning hele timen.

Da de senere på dagen alle fulgtes af til frokost, var humøret højt. Mike og Jason underholdt pigerne med at fjolle rundt og pjatte. Michelle lo med de andre og følte sig for en gangs skyld godt tilpas og afslappet. Men allerede på turen derned lagde hun mærke til, at folk kiggede på hende, hun slog det dog hen og mente at det måtte være indbildning.

Under frokosten blev det dog mere udbredt, og til sidst måtte hun spørge Rosalie om hun tog fejl.

”Er det bare mig, eller glor de alle sammen på mig?” spurgte hun hviskende.

Rosalie fnisede, ”som om knægtene ikke altid glor efter dig, selvom du ikke har opfattet det.” Så blev hun alvorlig, ”Men jo du har ret. Der er mange, der ser efter dig i dag. Ser du, vi er ikke de eneste der ved, at du afslog Ryan i går. Rygterne svirrer, flere har spurgt mig om det er rigtigt. Det er faktisk lidt af en nyhed.”

Michelle så helt forskrækket ud, og inden hun fik tænkt sig om, fløj det ud af hende, ”Jamen, jeg vil jo bare være helt almindelig, jeg ønsker ikke al den opmærksomhed, jeg vil ikke være noget særligt.”

Rosalie så lidt undrende på hende, men sagde bare, ”Tag det roligt, det blæser sikkert over i løbet af et par dage. Men jeg må hellere advare dig, der er sikkert flere af de andre drenge på skolen, som nu vil spørge dig ud, bare for at se om du vil sige ja til dem, og for at få min bror ned med nakken.”

Michelle var tavs under resten af pausen, det var gået op for hende at hun nu, uanset hvor meget hun ønskede det, ikke længere var ukendt og én man ikke lagde mærke til. Hun var endnu engang endt i centrum for sladder.

Da de var ved at rejse sig fra bordet, kom der et par piger og drenge hen til dem, som Michelle ikke kendte. Hun gættede dem til at være sophomores (2. årgang), de henvendte sig til Rosalie, men kastede sideblikke efter Michelle.

”Hey Rose, vi har lige hørt de vildeste rygter. Er det rigtigt at den nye pige har sagt nej til Ryan?”

Michelle kastede et blik over mod det bord Ryan normalt sad ved, og så at han så alt andet end glad ud. Hun vendte opmærksomheden mod gruppen igen. Rosalie så på hende, ”det må Michelle vidst hellere selv svare på”.

Michelle vidste ikke rigtigt, hvad hun skulle svare? Dette her havde udviklet sig til noget mere, end hun havde regnet med.

”Det er rigtig nok”, svarede hun stille, ”men det er virkelig ikke noget særligt. Jeg havde bare ikke lyst”. Hun anede ikke, hvad hun mere skulle sige, de stirrede bare på hende. Hun skyndte sig at gå forbi dem, men inden hun var nået ret langt, var Mike ved hendes side.

Han lagde spontant armen om hendes skulder og sagde, ”Du er bare for sej!”. Michelle skyndte sig at ryste armen af sig, hun følte sig ret ilde til mode. Det gik op for hende at Rosalie manglede, og hun vendte sig om for at se efter hende. Hun var på vej over mod sin brors bord. Michelle fik et kort sekund øjenkontakt med Ryan, hun skyndte sig at slå blikket ned, i det mindste havde han ikke set vred ud. Hun var jo ikke på nogen måde ude på at få ham ned med nakken, han havde jo ikke gjort hende noget, udover at fornærme Jamie.

Da Rosalie kom hen sagde hun lidt undskyldende, ”Jeg skulle lige høre, hvordan han havde det, han er jo da trods alt min bror,” hun trak let på skuldrene. Michelle smilede til hende, og de gik sammen hen til videnskabslokalet.

Michelle måtte resten af dagen finde sig i det samme spørgsmål fra alle sider. Ikke på noget tidspunkt, gik hun ind i en dybere forklaring af, hvad der var foregået. Hun holdt sig til den korte version, hun havde sagt nej, fordi hun ikke havde lyst til nogen date. Hun forsøgte at understrege, at det ikke var noget særligt, men det lykkedes ikke helt.

Stephanie holdt sig på afstand, men Michelle greb hende i at betragte sig med et tankefuldt udtryk.

Der var dog ingen tvivl om, at da hun steg ind i Jamies lille bil, vidste hele skolen, at den nye pige, Michelle, som den første, havde sagt nej til hele skolens Don Juan, Ryan Wilson.

Kapitel 5

Fredag eftermiddag var forberedelserne til stævnet i fuld gang. Flere personer var i gang med at pakke bilerne og gøre de 5 heste klar. Så snart Michelle var hjemme, havde hun givet de fem en let træning, før de andre, så hestene kunne blive vasket og ordnet. De resterende heste blev kun lige rørt en lille smule, sådan så alt var pakket og klart til at køre kl. 19. De kørte hjemmefra med de to store hestetransportere, der egentlig var store lastbiler, indrettet med både plads til heste og sovepladser til personer. Denne gang havde de 8 heste med, den ’øverste’ berider Philip var også med, med 3 heste. De var 6 personer af sted i det hele. I den ene bil var Michelle, hendes far Bent og Denise, og i den anden kørte Philip med sin egen hestepasser Kelly og staldpigen Jane.

Efter mere end 6 timers kørsel ankom de endelig til Minneapolis, hvor stævnet skulle afholdes.

Hestene blev hurtigt indkvarteret i stævneboksene, hvorefter de alle tog en taxi hen til det hotel, hvor de skulle bo. Selvom der var sovepladser i lastbilerne, var det noget mere bekvemt med et værelse. Nu handlede det bare om at få så meget søvn som overhovedet muligt, inden de skulle tidligt op næste morgen.

Bent ville allerhelst være kørt hjemmefra om morgenen, men hendes mor havde heldigvis holdt fast i, at Michelle skulle i skole. Det var Michelle taknemmelig over, for der ville blive nok andre gange, hvor hun måtte have fri, både torsdag og fredag.

Tidligt den næste dag var de alle allerede godt i gang med dagens program. Michelle skulle ride alle 5 heste begge dage, men heldigvis var de fordelt hen over dagen, så der var tid til et pusterum. Omkring middagstid, da Michelle allerede havde redet de første 3, var det tid til at Illusion skulle gøres klar. Hun gik med Denise over mod boksen og så, at der foran boksen stod op til flere mennesker. Michelle havde ellers håbet, at det også her ville gå som i skolen, hvor ingen kendte hende, men hun burde have vidst, at det ikke ville være tilfældet i det miljø, hvor hun var allermest kendt. Hun tog en dyb indånding og gik hen mod boksen. Hun kastede lidt skjulte blikke mod flokken, det var tilsyneladende kun privat personer, der stod der, nogle tog billeder med deres mobiltelefon. Michelle sukkede lettet, heldigvis var pressen ikke tilstede. Så måske var det ikke almindelig kendt endnu alligevel. Illusions navn stod jo i programmet, så alle dem, der var tilknyttet stævnet, ville have set det der.

Da hun gik hen og gav Illusion grime på, trak de sig lidt tilbage. De stod bare og kiggede og hviskede lidt sammen. Michelle følte sig altid lidt skidt tilpas, når folk viste hende overdrevet opmærksomhed. Førhen blev hun nærmest overfaldet af horder af unge piger og børn med deres forældre, der gerne ville have hendes autograf. Hun hadede at give autografer, men gjorde det altid, fordi hun ikke kunne nænne at sige nej til de håbefulde ansigter.

Hendes far havde forgæves forsøgt, at få hende til at være udadvendt over for fans og pressen. Han så det som en god gratis reklame. Eller det havde det i hvert fald været. Denise så lidt forlegen på flokken, der stod og betragtede dem lidt derfra. Hun lænede sig mod Michelle og hviskede: ”Hvad vil alle de mennesker?”

”De vil bare se Illusion.” ”-og mig”, tænkte hun, men sagde det ikke højt.

”Er det altid sådan?” spurgte Denise lidt beklemt.

”Det plejer at være meget værre, eller det var det i hvert fald hjemme,” sagde Michelle lavt, mens hun håbede på, at det aldrig ville blive sådan her. De hjalp hinanden med at gøre Illusion klar, Michelle nød at hjælpe med at strigle og flette, alle de ting som hun normalt ikke havde tid til. Det var nu også meget unormalt, at hun hjalp hestepasseren til et stævne, men hun var så heldig, at der i dag var tid nok til det, og hun ville gerne hjælpe Denise, hvis nu Illusion ville pjatte rundt igen. Denise var en sød pige, og hun havde altid haft med heste at gøre, men dette arbejde var nyt for hende, hun var kommet direkte fra skolen. Hun havde ikke ret meget erfaring med konkurrence verdenen, men havde et godt tag på hestene. Michelle kunne godt lide hende som person, og havde derfor ansat hende. Hendes far havde ikke været hjemme på det tidspunkt, og det havde Michelle udnyttet. Det gik nu også fint med Denise, og der var ligeså stille ved at udvikle sig et venskab mellem dem.

Mens de var ved at sadle op, kom en ældre mand i ridetøj hen for at hilse på dem.

”Goddag”, sagde han venligt, ”Så talte rygterne altså sandt, jeg havde godt hørt lidt om, at du skulle være flyttet her til landet. Så velkommen til, jeg håber du er faldet godt til.”

”Tak”, svarede Michelle lidt genert.

”Jeg er berider her på stedet, du må endelig sige til, hvis der er noget, og sig hvis I bliver forstyrret for meget”, han sendte et blik i retning af forsamlingen lige i nærheden.

Michelle var glad for den venlige modtagelse, der var slet ingen negativ stemning, heller ikke blandt de folk der stod og kiggede. Måske havde den amerikanske sladderpresse ikke haft så travlt som bladene i Europa. Hun kunne ikke lade være med at smile til den venlige mand.

”Tak skal du have, de forstyrrer os slet ikke.”

Da Michelle lidt senere red rundt på opvarmningsbanen, var flokken fulgt efter dem derud, og der begyndte at samle sig en hel flok tilskuere. Michelle prøvede bare at ignorere dem. Mens de skridtede rundt, kom der pludselig en stor rød hingst op på siden af dem, hun så over på rytteren, det var en pæn lyshåret ung mand, hun skød ham til at være først i tyverne, han smilede til hende.

”Jeg mindes ikke, at der før har været så stort et publikum til opvarmningen”, sagde han og fortsatte grinende, ”Du skulle komme hver gang, det er godt for forretningen.”

Michelle kunne ikke lade være med at smile tilbage, han virkede så glad og venlig.

”Mit navn er Tom. Jeg ville give dig hånden, men din hest vil vidst ikke have os for tæt på.” Han pegede på Illusion, der skulede ondt efter den røde hingst.

”Nej, han er lidt speciel. Jeg er Michelle. Arbejder du her?” Hun følte sig lidt tåbelig, ved at give ham sit navn, han vidste jo godt, hvem hun var. Men der var et eller andet ved ham, der fik hende til at føle sig tryg.

”Ja, jeg har været beriderelev her i et par år.”

De fortsatte med at snakke lidt om løst og fast, indtil Michelle skulle i gang med den mere seriøse opvarmning. Det var sjældent at Michelle mødte nogen, hun bare kunne snakke med, men denne unge mand virkede så åben og ligetil. Og så flirtede han ikke en eneste gang. Michelle var vant til at de jævnaldrende fyre, hun mødte til stævnerne, altid forsøgte at invitere hende ud.

Da Michelle skulle på banen, havde der samlet sig en del tilskuere, men slet ikke så mange som der var ved de store stævner i Europa. Den klassiske ridesport var ikke så udbredt i Amerika, og det var tydeligvis en fordel for Michelle. Her var hun bare interessant, ikke en celebrity. Det var også derfor ingen sådan uden videre kendte hende på skolen, der var kun en lille rideskole i nærheden af Burlington.

Hvis der var nogle hestepiger på skolen, ville størstedelen af dem ride efter amerikansk tradition, nemlig western. Skulle der alligevel være nogen, som kendte den anden ridestil, var det ikke ensbetydende med, at man vidste, hvem hun var. Man skulle interessere sig ret meget for international konkurrenceridning i dressur for at kende hende.

På de store rideskoler, som den her i Minneapolis, kunne hun ikke være ukendt, der var for mange der red på konkurrenceplan, og derfor også fulgte med i de internationale konkurrencer.

Illusion gik som sædvanlig som en drøm, han elskede at vise sig, og det var meget sjældent, at han svigtede hende til stævner. Hun vandt da også klassen stort.

Da dagen var slut, var det blevet til to 1. pladser, to 2. pladser og en 3. plads. Hun stod i boksen og nussede lidt med Illusion. Hun trak tiden lidt ud, for hun vidste, at hendes far ikke ville være tilfreds.

”Du forkæler da godt nok den hest, hva’?” lød en stemme bag hende, hun vendte sig og så, at det var Tom.

”Jah, engang imellem,” sagde hun smilende tilbage.

”Jeg blev sendt herhen af et par af de andre gutter, du er åbenbart meget skræmmende,” han rullede med øjnene, ”De ville høre om du kommer til rytterfesten i aften?”

”Nope, den står på lektier,” svarede Michelle, undskyldningen var for en gang skyld ægte, sandheden var at hun aldrig var med til rytterfesterne. Men denne gang skulle hun faktisk i gang med lektierne.

”Fornuftigt valg.”

Michelle så overrasket på ham. Han grinede igen, ”De ville sikkert hænge savlende efter dig.”

Michelle kunne ikke lade være med at grine, han var bare for sjov.

I det samme kom Michelles far. Han så først fra den ene og så til den anden, og sendte så Tom et blik, der ikke var til at tage fejl af, mens han sagde: ”Kom så, Michelle, vi kører nu!”

Michelle skyndte sig ud af boksen, og mumlede et ”vi ses”, til Tom, der lod til at være fuldkommen upåvirket.

Bent så på hende, da de gik ud til taxien, ”Nu skal du ikke lade dig distrahere af sådan nogen som ham,” sagde han strengt.

”Vi snakkede bare,” sagde Michelle stille.

”Ja, ja, det siger du nok. Men jeg ved hvad drenge på hans alder tænker. Der er slet ikke plads til sådan noget i dit liv. Koncentrer du dig hellere om at få et bedre resultat, for det i dag var ikke for godt!” Han sagde ikke mere, men Michelle var vant til stilheden. De havde aldrig en samtale sammen, han gav kun ordre og forventede at de blev udført.

Søndagen forløb på nøjagtigt samme måde, bortset fra at Michelle brugte hvert ledigt minut på lektier.

Da de begyndte hjemturen var Bent for en gang skyld tilfreds. Michelle havde vundet samtlige klasser, og også Philip var blevet rigtig godt placeret.

Michelle sad og så ud af vinduet, nu hvor stævnet var overstået, var der et andet problem, der begyndte at presse sig på. Hun sad og tænkte på, hvordan hun skulle få lavet det projekt med Rosalie. Hun havde nævnt problemet for Denise, der havde sagt, at hun nok skulle hjælpe, hvis hun kunne.

Bent brød pludselig ind i hendes tanker: ”Jeg kan fortælle dig, at den sidste kontrakt er blevet underskrevet. De så dig ride i dag og var meget imponerede. Men de kom også med en række relevante spørgsmål, bl.a. hvem der rider hestene, når både dig og Philip er af sted. De var ikke tilfredse med, at det bare var en almindelig staldpige, og det har de helt ret i. Det er ikke den optimale løsning. Så jeg har besluttet at tage til Danmark i næste weekend, hvor der ikke er nogen stævner. Jeg rejser fredag morgen, og kommer hjem igen søndag aften. Jeg har snakket med en af mine kollegaer, og han er villig til at stille nogle heste til rådighed til samtalerne. Der har været mange relevante ansøgere, så det skulle være muligt at finde en, der er kvalificeret, den weekend.”

Michelle så på Denise og kunne se, at de tænkte det samme. Hendes far, væk en hel weekend. Timingen kunne ikke være bedre, nu var det bare at få det planlagt og få fat i Rosalie.

De kom sent hjem, Michelle lå først i sin seng kl. 23, og den næste morgen skulle hun op halv seks for at ride de to nye heste, der var ankommet. Det var derfor en meget stille Michelle, der sad ved morgenbordet. Mary var som sædvanlig i køkkenet, hun så lidt bekymret på Michelle.

”Du ser lidt træt ud her til morgen, blev det sent, inden I var hjemme?” spurgte hun.

”Nej, det var ikke så slemt. Jeg skal bare lige vænne mig til at stå tidligt op igen.”

”Hm,” sagde Mary bare, men så ud som om der var en hel masse, hun ville have sagt.

Da Michelle ankom til skolen spildte hun ikke tiden, men skyndte sig af sted for at finde Rosalie. Hun fandt hende på den sædvanlige plads i engelsklokalet, hun snakkede med Jason om weekenden, der tydeligvis havde været en succes.

”Hey Dansker, haft en god weekend?” spurgte hun, da hun så Michelle på vej hen til sig. Hun lignede selv en, der havde en masse at fortælle.

”Ja, ja, den var udmærket,” sagde Michelle hurtigt, hun måtte finde ud af det med det samme og fortsatte derfor, ” Rose, er du hjemme i næste weekend?”

Rosalie så et øjeblik overrasket ud, ”Ja, det regner jeg da med. Hvorfor?”

”Min far skal til Danmark, og de andre har lovet, at de vil hjælpe med mit arbejde, så jeg er før færdig. Tror du, vi kan lave projektet der?” spurgte Michelle håbefuldt, Rosalie lyste op i et kæmpe smil: ”Ja, det kan vi da! Skal det være lørdag eller søndag? Nej, vent lige lidt,” hun så et øjeblik eftertænksom ud, ”hvor længe er din far væk?”

Michelle blev lidt overrasket, ”Han har sagt, at han rejser fredag, og er hjemme igen søndag eftermiddag, hvorfor?”

”Jeg skal selvfølgelig lige spørge først, men jeg tror ikke, det bliver noget problem. Hvis nu du kan finde nogen til at arbejde for dig søndag også, hvad siger du så til at overnatte hos mig? Så kan vi lave en rigtig tøseaften ud af det.”

Michelle stirrede bare på hende et øjeblik. Hun var aldrig før blevet inviteret hjem til nogen bare for at hygge. Hvor ville hun gerne, men at få det til at lykkes ville ikke blive helt let. Hun måtte have både Denise og Mary til at hjælpe sig.

”Det vil jeg helt vildt gerne. Men jeg må lige hjem og finde ud af, om det kan lade sig gøre. Jeg giver dig besked i morgen,” hun smilede til Rosalie, glad for at have fået tilbuddet, selvom det måske ikke kunne lade sig gøre.

Rosalie smilede tilbage, ”Bare i orden.”

Et kort øjeblik slog det Michelle, at Ryan faktisk også boede der. Hvad ville han mon sige, hvis hun kom på besøg?

Resten af dagen var Michelle meget utålmodig, hun ville så gerne hjem, for at se om planen kunne lykkes.